Borítószöveg

A Mindhunter rajongóinak kötelező

Hannibal Lecter, Ted Bundy, a Zodiákus: valódi és kitalált sorozatgyilkosok, akiknek a nevét mindenki ismeri. Azt azonban csak nagyon kevesen tudják, hogyan működik egy sorozatgyilkos elméje. Ezért hozott létre az FBI az 1970-es években egy különleges egységet, az úgynevezett Viselkedéselemző Osztályt, amelynek célja, hogy megalkossa a különböző bűnözők profilját, és így kerítse kézre az ország legveszélyesebb bűnözőit.

Dr. Ann Wolbert Burgess külső munkatársként vett részt a munkában, és azonnal egy brutális sorozatgyilkos utáni nyomozás kellős közepén találta magát. És ez csak a kezdet volt. A következő két évtizedben Burgess tevékeny részt vállalt a profilozás módszertanának kidolgozásában, valamint több tucat hírhedten erőszakos elkövető elfogásában. Most pedig közreadja szakmai karrierének legemlékezetesebb eseteit.

A Gyilkos mintázatokban bepillanthatunk az FBI nyomozásainak kulisszái mögé: beleolvashatunk az egyes sorozatgyilkosok korábban nem nyilvános vallomásaiba, bejárhatjuk a leghátborzongatóbb bűnügyi helyszíneket, és megérthetjük a legkegyetlenebb bűnelkövetők működését.

„Dr. Burgess az igazságügyi szakértői és a bűnüldözői munka igazi úttörője, aki meglátásaival, forradalmi kutatásaival és a bűncselekmények áldozatai iránti lankadatlan kötelességtudatával különleges helyet vívott ki magának ezen a férfiak által uralt szakterületen. Ez a megrendítő, lebilincselő és már régóta várt beszámoló hamarosan a true crime műfaj klasszikusává válik.”

Dr. Michael H. Stone és Dr. Gary Brucato

„Mi motivál valakit emberölésre? Mi különbözteti meg az elkövetőt a többi embertől? Egész szakmai életemben ezek a kérdések foglalkoztattak, de sajnos nincs rájuk egyszerű válasz.

Megerőszakolni, megkínozni és megölni egy másik emberi lényt, ez a társadalom legelemibb normáinak áthágása. Ennél durvábban nem lehet megszegni az emberi együttélés íratlan törvényeit. Szentségtörő és védhetetlen tettek ezek, mégis, a társadalom legkülső peremvidékére szorult sorozatgyilkos számára az emberi élet teljes és végletes semmibevétele azt a célt szolgálja, hogy jelentést hozzon létre. Ő így talál rá a lelki egyensúlyra. A sorozatgyilkos számára az erőszak valami magasztosabb dolog kifejeződése...

Nem azért tanulmányoztam évtizedeken át a sorozatgyilkosokat, mert élveztem a macska-egér játékot, vagy szórakoztatónak találtam ezeket az embereket. Nem is azért tettem, mert szimpatizáltam a nyomorukkal, és végképp nem akartam felmenteni vagy megjavítani őket.

Számomra ez mindig az áldozatokról szólt.

Miattuk tartok ki. Miattuk merülök alá a sötétség mélyére, újra meg újra, mert ők fizetnek halálos árat a sorozatgyilkosok önfelfedezéséért; ők a véletlenek és a körülmények vétlen áldozatai...

Egyedül az áldozatok számítanak, s ez legalább annyira az ő történetük, mint az enyém.”

Fordította

Babits Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ann Wolbert Burgess and Steven Matthew Constantine:
A Killer by Design. Murderers, Mindhunters, and My Quest
to Decipher the Criminal Mind.

Hachette Books, New York, 2021

Copyright © 2021 by Ann Wolbert Burgess

Hungarian translation © 2023 Babits Péter

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

Borítóképek © freepik.com

ISBN 978-963-604-166-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Szaklektor Végh József

A szöveget gondozta Horváth Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Robert Kenneth Ressler,

Robert Roy Hazelwood

és Lynda Lytle Holmstrom emlékére

Tartalom

A szerző jegyzete

BEVEZETÉS – Az egész egy teszttel kezdődött

1. Ha hív az FBI

2. Az Óvóhely

3. A profilozók profilja

4. Mit árul el a tetthely?

5. Egy női gyilkos

6. Legjobb barátnőm, Missy

7. Bevezetés a viktimológiába

8. A maszk mögött

9. „Nincs recept”

10. Mélyebb betekintés

11. Fantázia vagy valóság – mindkettő nem megy

12. A darabolás mintázatai

13. Olvasni a sorok között

14. Megkötöz, megkínoz, megöl

15. A hiúság lesz a veszted

16. Pillantás a mélységbe

17. A bennünk élő szörnyeteg

Köszönetnyilvánítás

Források

A szerző jegyzete

Tartalmi figyelmeztetés az olvasónak

E kötet lapjain a nyugalom megzavarására alkalmas módon jelenik meg az erőszak, az emberölés, az emberrablás, a szexuális bántalmazás, a párkapcsolati és a családon belüli – esetenként gyermekek vagy állatok ellen irányuló – erőszak, a szexizmus és a nőgyűlölet, a rasszizmus és több mentális zavar.

Fontos kiemelni, hogy ebben a könyvben a munkámról írok, amelynek során kapcsolatba kerültem a bűnüldöző szervek képviselőivel, valamint felkavaróan erőszakos bűntények áldozataival és elkövetőivel. Az idézett dialógusok megtörtént események kapcsán készült hangfelvételeken és azok leiratain alapulnak. Amennyiben az eredeti felvételek nem álltak rendelkezésre, az elhangzó beszélgetéseket a kapcsolódó anyagok és legjobb emlékezetem szerint elevenítettem fel.

A könyv egyes részei valóban felkavaróak, ugyanakkor sem szenzációhajhászásból, sem más okból nem túlzóak. Kiemelt gondot fordítottam arra, hogy híven idézzem fel a valóságos eseményeket, úgy, ahogyan megtörténtek, semmiféle módon nem szépítve meg a bűncselekmények valódi természetét, és nem kisebbítve az általuk okozott traumát. Őszintén remélem, hogy munkám maradandó emléket állít az áldozatoknak és mindazoknak, akiknek a történetei megelevenednek e lapokon.

BEVEZETÉS
Az egész egy teszttel kezdődött

Egyenként megvizsgáltam az elém kiterített fényképeket. Hármas csoportokra osztották őket, a helyszínelés során bevett szabály alapján: nagytávoli, közepes távolságból készült és közeli felvételekre. Az első sorozat a „Danny 9.21.” címkét viselte, és a nagytávoli képei a békés Nebraska már-már idilli vidékét ábrázolták, jóllehet ez csak háttérként szolgált. A képek valódi fókuszában a tájban elrejtett apró test állt, amelyet jórészt elfedtek a földút szélén hajladozó, magas fűcsomók. A közepes távolságból készült, jóval felkavaróbb felvételeken már látni lehetett az élettelen áldozatot – egy gyermeket vagy kiskamaszt –, akinek a teste természetellenes pózban hátrafelé hajolt. Kezét-lábát megkötözték, és a sötétkék alsónadrágon kívül semmit sem viselt. A közeli képek a fiú megcsonkított testére összpontosítottak: a dühödt késdöfésektől felszakadt szegycsontra, a tarkón húzódó, mély vágásra, a mocsoktól és alvadt vértől csatakos hajra. Legyek lepték el az egész testét.

Ahogy visszatettem a képeket az asztalra, és kézbe vettem a következő fotókupacot – „Christopher 12.5.” –, eluralkodott rajtam a déjà vu érzése. Felismertem az ismétlődő mintát a felvételeken, amelyek csak előző nap készültek. A második áldozatot, akit kora vagy megjelenése alapján meg sem tudtam volna különböztetni az elsőtől, a nebraskai vidéknek ugyanazon a félreeső részén találták meg, mint „Danny 9.21.”-et. Szembeötlöttek a hasonlóságok, noha ez a fotósorozat nem ősszel, hanem télen készült – a közepes távolságból készült képeken a fiú sápadt bőrét borító vékony hótakarót is észrevettem, ami úgy fedte be sebeit és vonásait, hogy a test egy kirakati bábura emlékeztetett. A közeli felvételeken már látni lehetett az áldozat fejét és hasát groteszk keretbe foglaló fagyott vértócsákat is. Még dermesztőbbnek találtam a halottszemlén készült két fotót, amely műfénnyel megvilágítva és műtermi képélességgel mutatta be a boncasztalon fekvő kis testet. Az elsőn felismertem a mély bemetszést azon a helyen, ahol a pengét az áldozat nyakának hátsó részébe döfték, majd az óra járásával ellenkező irányban több centiméter hosszan végighúzták a jobb fültől egészen az áll alatti lágy részig. A második kép az áldozat hasát és mellkasát ért hét vágást mutatta. Nehéz lett volna megmondani, hogy az elkövető összevissza szurkált, vagy valamiféle jelentése volt a sérüléseknek.

December volt, reggel. Vettem egy nagy levegőt, hogy rendezzem a gondolataimat. Az 1980-as évek elején jártunk, és öt ügynök társaságában az „Óvóhelynek” nevezett nagy, föld alatti tárgyalóban, a virginiai Quanticóban működő FBI Akadémia szívében álltam. Se falra akasztott képek, se telefonok, se más nem vonta el a figyelmünket. Az egyetlen, apró ablak dróttal megerősített üvegével az üres irodákra és a kihalt folyosóra tekintett. Quanticónak erről a részéről csak kevesen tudtak. Az FBI Viselkedéselemző Egységéhez (Behavioral Science Unit, BSU) tartozott, és elszigeteltségével is munkánk ellentmondásos természetére emlékeztetett. Sorozatgyilkosokra vadásztunk – tanulmányoznunk kellett őket, hogy kiismerjük a gondolkodásukat és megtaláljuk a módját, hogy a lehető leggyorsabban rendőrkézre kerüljenek. Ehhez egy új technikát használtunk, a „bűnügyi profilozást”, amire ekkoriban még a Szövetségi Nyomozó Irodánál dolgozó kollégáink is kétkedéssel vagy épp ellenérzéssel tekintettek. Mi viszont nem törődtünk a kritikákkal, csakis az eredményekkel, és elszántan törekedtünk arra, hogy bebizonyítsuk a módszerünk hatékonyságát.

A bűnügyi profilalkotás hozott minket össze azon a téli reggelen. Robert Ressler különleges ügynök egy friss ügyön dolgozott Nebraskában, és előző este nem csupán elfaxolta a helyzetelemzést a kis BSU-csapat minden tagjának, de elintézte, hogy felállítsák az operatív központot, mire napfelkelte előtt odaérünk. Miközben rá vártunk, lefoglaltuk magunkat a jókora asztalon szétterített különféle dokumentumokkal: aktákkal, boncolási jegyzőkönyvekkel, tanúvallomásokkal, a rendőrségi rajzolók munkáival, a gyanúsítottak listáival és a tetthelyen készült fényképekkel. Rettenetes, mégis impozáns anyag volt.

Legalábbis én annak láttam. Talán azért, mert az ügynökök továbbra is megtartották a három lépés távolságot, hiába tartoztam hónapok óta a BSU állományába és vállaltam vezető szerepet a bűnügyi profilozás módszertanának kidolgozásában. Egyszerűen nem tudtak hová tenni. A viktimológia és a szexuális erőszak szakértőjeként kerültem a csapatba, ezért tiszteltek, de kívülállónak tekintettek – egyfajta vésztartaléknak vagy talonba tett adunak. Lehettem akármekkora szakértő, nem tartoztam közéjük. Éppen ez adta annak a reggelnek a jelentőségét. Először kérték a segítségem egy folyamatban lévő nyomozás kapcsán. Próba elé állítottak: letesztelték, képes vagyok-e együttműködni az ügynökökkel a belső kör tagjaként. Számomra máris elkezdődött a bizonyítási szak.

Más tényezők is voltak. Nem elég, hogy először vállaltam tevékeny részt egy éppen zajló nyomozásban, de a BSU egyetlen nőtagja voltam – Quanticóban eleve nagyon kevés nő dolgozott –, akinek minden megnyilvánulását árgus szemekkel figyelték. Hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem frusztrált időről időre a helyzetemmel járó teher. Akartam egy esélyt, hogy bizonyíthassak. Betekinthettem a világ talán legzártabb kormányszervének a kulisszái mögé, és készen álltam arra, hogy letegyek valamit az asztalra.

Ez elég egyszerű. Amint valaki besétál az FBI kapuján, az Iroda csak arra vár, mikor törik meg. Lehet, hogy az ügyessége, a tehetsége és az erősségei miatt veszik fel, de a hibái alapján ítélik meg. Ez a céges kultúra már csak így működik. Talán kíméletlen és igazságtalan – mármint az alapján értékelni az embereket, milyen gyakran hibáznak –, ugyanakkor hatékony. Akik pedig nem hullanak ki, akik bírják a nyomást, és kiállnak minden próbát, beavatottak lesznek. És nélkülözhetetlenek. Szerepet kapnak, és elvárják tőlük, hogy kiemelkedően teljesítsenek. A mellettem álló öt ügynök is így került ebbe a tárgyalóba; én is ugyanerre vágytam.

Így hát kizártam a tudatomból a körülöttem duruzsoló feszült hangokat, amelyek az esetről töprengtek, hogy összeszedjem a gondolataimat, és minden figyelmemmel a fotósorozatokra koncentráljak. Tudtam, hogy minden képen lehetnek olyan apró részletek és rejtett utalások, amelyek segítségével meg lehet fejteni az ügyet. A kezemben tartottam a válaszokat, csak fel kellett ismernem őket.

– Hogy bírja, Ann?

Felriadtam a hangra. Egy kivételével visszatettem a fényképeket, és a kérdező felé fordultam. John Douglas ügynök várta a válaszom.

– Jól – feleltem. – De akárki legyen is a fickó, egyre magabiztosabb. Nézze ezeket a vágásokat! – Átadtam Douglasnek a második áldozat mellkasáról készített közelképet. – Már nem vaktában kaszabol. Egyre céltudatosabb.

Douglas bólintott.

Tudtam, nem a kép érdekli, de még csak nem is az, mire következtetek belőle. Azt akarta felmérni, van-e gyomrom a sok felkavaró részlethez. Nem először kaptam rajta, hogy ezt csinálja. Ahogyan az Iroda nagyban, Douglas és a többi ügynök is folyamatosan szondázta a kollégáit, kereste a gyenge pontjaikat – és cseppet sem finomkodott. Douglas egyik kedvenc tesztje az volt, hogy kitett az íróasztalára egy emberi koponyát. Ha valaki belépett az irodájába, és nem tudott ránézni a koponyára, máris elbukott. Csak az ment át a teszten, aki tudomást vett a jelenlétéről, és úgy tett, mintha kicsit se zavarná.

Én átmentem a koponyateszten, meg egy sor másikon is. Mire aznap reggel ott álltam Douglasszel az Óvóhelyen, már annyi alkalommal bizonyítottam a rátermettségemet, hogy az FBI megbízott igazgatója, James D. McKenzie hivatalos levélben ismerte el az érdemeimet és köszöntött a BSU-nál, de tehetett az Iroda bármilyen forradalmi lépést azzal, hogy bevont a munkájába engem, egy kívülállót és nőt, az ügynököket ez sem győzte meg teljesen. Bizonyítékot akartak, hogy képes vagyok kezelni a legnyersebb erőszakot is.

Ha teljesítem ezt az utolsó próbát, akkor nem hivatalos formában részt vehetek Douglas és Ressler titkos projektjében. Volt egy ötletük, ami megkérdőjelezte a nyomozói munka uralkodó módszertanát. A bűnüldözés évtizedeken át zavart elmék tetteinek tartott bizonyos bűncselekményeket, amiket lehetetlen volt ép ésszel felfogni. Douglas és Ressler azonban másként gondolta. Meg voltak győződve arról, hogy a szabadságvesztésüket töltő gyilkosok kikérdezésével rájöhetnek az indítékaikra, és ezáltal megtalálhatják a bűnelkövetői viselkedés sajátos mozgatórugóit. Ez pedig segítséget nyújthat a nyomozóknak abban, hogy felhasználják a bűnözők ellen a saját pszichológiai működésüket. Az Iroda elegendő fantáziát látott ebben az ötletben ahhoz, hogy zöld utat adjon Douglasnek és Resslernek, akik a szabadságvesztésüket töltő sorozatgyilkosok ad hoc kikérdezése nyomán szerzett tapasztalataikat egy, a bűnelkövetés pszichológiájáról szóló hivatalos FBI-tanulmányban foglalták össze – csakhogy minden pszichológiai háttértudás nélkül. Kellett valaki, aki tudományos alapokra helyezte a megközelítésüket, és módszeressé tette az adatgyűjtést, hogy megalapozott következtetéseket vonhassanak le. Itt jöttem a képbe én.

Mint doktori fokozattal rendelkező pszichiátriai szakértő nem csupán a mentális zavarban szenvedők pszichológiáját ismertem, de azt is tudtam, milyen lépések szükségesek annak érdekében, hogy ebből a szerteágazó és zavaros kutatásból értékelhető eredmények szülessenek. Ezenkívül évekig dolgoztam szexuális bántalmazás áldozatául esett, traumatizált nőkkel, így első kézből szereztem tapasztalatokat a legrettenetesebb típusú erőszakról, amelyből ezen a helyen nyilván még többet fogok látni. De ami ennél is lényegesebb: pontosan tudtam, mi forog kockán, és megértettem, milyen hatása lehet ennek a munkának a társadalom egészére. Számtalan áldozatot megmenthetek attól, hogy olyan borzalmakat kelljen átélniük, mint a korábbi pácienseimnek. Ez a kutatás úttörő jelentőségű lehet a kriminálpszichológia terén. Olyan szinten forradalmasíthatja a bűnözés elleni harcot, mint még soha semmi. Az én feladatom lett, hogy ez így legyen.

1.
Ha hív az FBI

Pszichiátriai szakápolónak készülő egyetemistaként ismerkedtem meg az emberi természet erőszakos oldalával. Lenyűgözött az emberi elme működése és kiszámíthatatlansága, ami a legszélsőségesebb viselkedésformákban ölthetett testet. Csakhogy a hetvenes években – amikor még az egész kultúránkat leplezetlen szexizmus járta át – a hatalmi pozícióban lévő férfiak egy kézlegyintéssel elintézték az abnormális viselkedés megértését célzó érdeklődésemet, mondván, „majd kinövöm”, „csak az újdonság ereje”, vagy ami a legszörnyűbb volt: „milyen aranyos”. Akkoriban, ha egy nő szakápolóként kívánt karriert csinálni, elvárták tőle, hogy megfeleljen az uralkodó sztereotípiának – jelesül olyan legyen, mint egy vakító nővérruhába, fehér harisnyába és makulátlanul kikeményített sapkába öltöztetett kirakati bábu. Az értékünket az alapján állapították meg, mennyire híven hajtjuk végre az orvos rendelkezéseit, nem pedig abban, mivel járulunk hozzá a pszichiátriai munkához. Nekem ez nem tetszett. Azt akartam, hogy számítson a munkám, amit ráadásul a saját feltételeim szerint akartam végezni – tekintet nélkül az idejétmúlt elvárásokra, amiket a nememmel szemben támasztottak.

Ez persze nem könnyítette meg a dolgom, ráadásul az előttem tornyosuló kulturális akadályok mellett meg kellett küzdenem a valósággal is: a pszichiátriai szakápolás akkortájt szinte ismeretlen fogalomnak számított. Olyannyira, hogy a pszichiátriai szakápolói képzés is csak 1955-ben indult el – válaszként a második világháború végére és a fokozódó igényre, hogy a visszatérő katonák pszichiátriai ellátását hozzáértő szakemberek végezzék. Ráadásul a szakápolók korábban nem, csak néhány évvel az én diplomaosztóm előtt szerezhettek egyetemi végzettséget – ennek köszönhetően lehettem egyike a néhány ismert szakértőnek, aki egy kevéssé ismert szakterületen dolgozott. Feltérképezetlen területen jártunk.

Először akkor nyílt alkalmam segíteni pszichiátriai ellátásra szoruló betegeken, amikor szakmai gyakorlatot végeztem a marylandi Spring Grove Kórházban – nagy intézmény volt, a pszichiátriai egységek reménytelenül túlzsúfoltak és alulfinanszírozottak voltak, így szabad kezet kaptam: „azokkal a páciensekkel dolgozhatok, akiken a legtöbbet tudok segíteni”. Kezdettől vonzottak a mentális rendellenességektől szenvedő női betegek. Szinte azonnal felismertem, hogy túlnyomó többségük nem született mentális defektussal, de még csak nem is a gyerekkora betegítette meg. Egyvalami kapcsolta őket össze: valamennyiüket szexuálisan bántalmazták valamilyen formában. Megtámadták, majd stigmatizálták és arra kényszerítették őket, hogy magukban, szótlanul dolgozzák fel a traumát, sőt nézzenek szembe azzal, hogy sokszor őket okolják az erőszakért, amit elkövettek rajtuk. Amikor pedig nem bírták tovább hordozni ezt az elviselhetetlen és letehetetlen terhet, egy kórteremben kötöttek ki.

Különösen élesen emlékszem egy páciensre. Mariának hívták, a húszas évei elején járt, és miután kiderült, hogy megerőszakolták, a férje gondolkodás nélkül faképnél hagyta. Amikor először találkoztam vele, azzal töltötte napjait, hogy egymáshoz dörzsölte a két kezét, és motyogva fel-alá járkált a kórház hosszú folyosóin – a fenyőpadló elhalványult és kékes árnyalatban játszott a fát elkoptató számtalan lépéstől. Vele tartottam a sétáin, hogy támogassam, hátha ettől megnyílik. Hetekig ez ment, mígnem egy napon – amikor már nem győztem követni a folyosón, annyira megszaporázta a lépteit – közelebb hajoltam hozzá, hogy kihallgassam a motyogását. Akkor egyenesen rám nézett, és mint egy gőztől pattanásig feszült teáskanna, rám sziszegett: „Ne kövess már, te rohadt vörös hajú ribanc!”

Azonnal eleget tettem a kérésének, de a szavai rádöbbentettek valamire. Egészen addig fel sem ötlött bennem, hogy két ember ennyire eltérően értelmezhet egy eseményt – a maga szögesen ellentétes realitása alapján. Én úgy gondoltam, megnyugtatom Mariát, és felkínálom neki a társaságomat, ő viszont a közelségem és tántoríthatatlan kitartásom miatt ragadozónak látott. Ráeszméltem, hogy fokozottabb mértékben, de ugyanez a dinamika jelenik meg az erőszakos interakciókban. Olyannyira az áldozat traumájára összpontosítottam, hogy elsiklottam a tény felett, miszerint az erőszakban egy másik személy is részt vett, akit elintéztem annyival, hogy kegyetlen, domináns vagy beteg. Felismertem, hogy ha a maga teljességében meg akarom érteni egy bűncselekmény természetét, úgy kell tekintenem az áldozatra és az elkövetőre, mint egyazon érme két felére. Tudnom kell, miért viselkedett az elkövető úgy, ahogy – mi járt a fejében, amikor végrehajtotta ezt az elmondhatatlan szörnyűséget.

A Mariával szerzett tapasztalat fordulópontot jelentett a pályámon. A rá következő hetekben már nem annyira a mentális betegségben szenvedő női páciensekre összpontosítottam, mint inkább a pszichiátriai osztályon őrizet alatt álló férfi betegekre, akiket különböző bűnesetek kapcsán helyeztek el a kórházban, amíg az ügyük a bíróság elé nem került. Sokan közülük súlyos bűncselekményeket, jellemzően szexuális erőszakot követtek el, emiatt az orvosok se méltatták őket túl sok figyelemre. Az biztos, hogy senki sem beszélgetett velük a bűntetteikről, de ez csak még izgalmasabbá tette a kihívást. Tudni akartam, hogyan gondolkodnak bűncselekményeikről és az áldozataikról – hátha tanulhatok valamit tőlük. Ne értsenek félre: nem állt szándékomban megjavítani ezeket az embereket, csupán felismertem, hogy a bűnelkövetők motivációi révén a kriminálpszichológia újdonsült területe olyan hasznos ismeretekre tehet szert, amiket később az áldozatok megsegítésére használhat fel. Nem volt veszítenivalóm. Így hát elkezdtem találkozni és interjút készíteni velük, ami a gyermekkorukra, kamaszéveikre fókuszált, és a bűncselekmények részletes felelevenítésére kértem őket.

Az érdeklődésem és a hozzáállásom láthatóan meglepte az általam megszólított férfiakat, akiket páriaként kezeltek, amióta csak az osztályra kerültek. Ahogy azonban lassan megnyíltak – ki óvakodva, ki kéjes örömmel, ki erőszakosan, de újra átélve az általa elkövetett bűncselekmény minden mozzanatát –, felfedtek előttem egy mélyebb és általánosabb viselkedésmintát, amely mindegyikükre jellemző volt. Mindannyian ugyanúgy fürkészték a reakciómat, amikor részletesen felidézték az erőszaktételt. Mindannyian látni akarták, elborzadok-e. Mindannyian különös, mégis általános megszállottsággal viseltettek a kontroll gyakorlása iránt. S bár mindannyiuknál megállapítottak valamiféle mentális zavart – skizofréniát, pszichotikus depressziót vagy valami mást a rengeteg egyéb diagnózis közül, amivel az efféle beteges viselkedést magyarázni próbálták –, felismertem, hogy itt valami másról van szó. Valamiről, amit érdemes kutatni.

Lázas érdeklődés fogott el. Úgy éreztem, egészen közel állok egy elemi fontosságú felismeréshez, ami segíthet értelmezni az áldozat és a bűnelkövető közti dinamikát. Pontosan ilyesmire gondoltam, amikor azt akartam, hogy számítson a munkám, a kollégáim érdeklődését azonban ezzel sem sikerült felkeltenem. Ők a szexuális erőszakot lerendezték annyival, hogy szélsőséges jelenség, ami csak a társadalom peremvidékén létezik, vagy épp „női dolog” – mintha férfiak részt se vennének benne.

Ez a megközelítés persze köszönőviszonyban sem volt a valósággal, hiszen a nemi erőszak a négy legelterjedtebb súlyos bűncselekménytípus közé tartozott az Egyesült Államokban. Nagyarányú problémának számított – csak 1970-ben 37 990 esetet jelentettek –, amit tovább súlyosbított, hogy a pszichológiai következményekkel küzdő áldozatok jóformán semmilyen orvosi segítségre nem számíthattak.

– Nem értitek a lényeget – szálltam vitába, valahányszor a kollégáim legyintettek arra, amit mondtam. – Itt a lehetőség, hogy megértsünk egy kivételes emberi viselkedésformát, amit korábban sosem vizsgáltak. Ez egy feltérképezetlen terület. Esélyünk van tenni valamit, ami nemcsak jó, de fontos is.

Mind ugyanazt válaszolták:

– Hagyd az egészet a csudába! Nem ér annyit, hogy tönkretedd érte a karriered. Nem akarod, hogy biztos állásod legyen?

Nem hittem a fülemnek. Ezek a szakemberek – sokan közülük a barátaim és a mentoraim voltak, akikkel napi szinten együtt dolgoztam; akikre felnéztem, példaképként tekintettem a pszichiátria területén – pontosan azt a stigmát tartották fenn, amit le akartam leplezni. Vagy nem értették, vagy nem akarták érteni, miről beszélek. Akárhogy is, csak rontottak a helyzeten.

Ez a felismerés örökre megváltoztatott. Amint nyilvánvaló lett számomra, hogy a munkatársaim a kórházban sosem fogják megérteni, miért fontos közelebbről is megvizsgálni ezt a viselkedéstípust, felmondtam, hogy tudományos területen építsek magamnak új karriert. Én is tudtam, milyen fontos egyenként foglalkozni a páciensekkel, mégis rendszerszintű változást akartam – lebontani a korlátokat, amik meggátolják az áldozatokat abban, hogy hozzájussanak a kezeléshez és támogatáshoz, ami nekik jár. A tudományos élet volt a következő lépcsőfok: folytathattam a kutatást, és ezáltal komplexebb módon érthettem meg a szexuális erőszak elkövetőinek viselkedését. Így lehetőségem nyílt arra, hogy megváltoztassam a kulturális percepciót, az áldozathibáztatás idejétmúlt mentalitását, ami segítette az efféle bűncselekmények elszaporodását.

Míg a Spring Grove Kórház női páciensei megtanítottak arra, hogy az áldozatot és az elkövetőt egyazon érme két oldalának kell tekintenem, a férfi betegek arra ébresztettek rá, mennyire alapvető tényező a bűncselekményben az irányítás. A kontroll – vagy inkább annak hiánya – volt az oka annak, hogy csak nagyon kevés nő tett feljelentést vagy egyáltalán beszélt az őt ért traumáról. Emiatt nem kérdőjelezte meg senki évtizedek óta a szexuális erőszak pszichoanalitikus megközelítését – az uralkodó teóriát, miszerint a nemi erőszak azért történik, mert a nő kihívóan öltözködik, sőt fantáziál arról, hogy megerőszakolják –, lehetett ez bármekkora blődség. A kontroll stigmatizált, a stigma pedig hermetikusan elzárta az egész problémakört. Ezért nem kérdezte soha senki, mit gondolnak az áldozatok.

Ez motivált minket Lynda Lytle Holmstrommal, amikor interdiszciplináris kutatási projektet indítottunk a szexuális erőszak áldozati reakcióinak feltárására. Lyndával, aki szociológus volt, nem sokkal azután találkoztunk, hogy a pszichiátriai szakápolás tanszéken kezdtem tanítani a Bostoni Egyetemen. Azt a célt tűztük ki, hogy jobban megértsük a szexuális erőszak érzelmi és traumás következményeit, amelyek sokszor messze túlmutatnak az erőszak testi következményein. Reméltük, hogy kutatásunk nem csupán a szakembereknek segít felismerni és megérteni a szexuális erőszakot követő trauma jeleit, de tágabb értelemben is az áldozatok javát szolgálja. Módszerünk a következő volt: több mint egy éven át, valahányszor felvettek valakit, aki szexuális erőszak áldozata lett, a Bostoni Városi Kórház sürgősségi osztályára, a triázsnővér nyomban felhívott minket Lyndával, hogy haladéktalanul beszélhessünk az áldozattal. Ez a megközelítés markánsan különbözött attól, ahogyan akkoriban a kutatásokat jellemzően végezték. Ahelyett, hogy egy csapat kutatóval együtt klinikai szenvtelenséggel elemeztük volna az alanyokat – mintha az áldozatok csupán statisztikai adatok lennének –, Lynda és én minden pácienssel külön-külön találkoztunk, és a saját feltételei szerint, gyakran a sürgősségi osztály kórtermében beszélgettünk. Emberként kezeltük őket. Megosztották velünk a történetüket, mi pedig cserébe krízisintervenciós tanácsadásban részesítettük őket – ezt a fajta speciális kezelést ekkoriban csak kevés áldozat kapta meg. Az anyagiakat teljesen száműztük az interakcióból: nem fizettünk az áldozatnak, és ő sem nekünk. Ugyanakkor mindkét fél értékes tudással gazdagodott. Ez a megközelítés segített jobb kapcsolatot kiépíteni az áldozatokkal. Most először nevet is adtunk a nemi erőszak kiváltotta trauma szindrómának (rape trauma syndrome) – annak a pszichológiai tünetegyüttesnek, amit az áldozatok a támadás után tapasztaltak –, ám ami még fontosabb: a módszerünk működött. Összességében száznegyvenhat, három és hetvenhárom év közötti áldozatot hallgattunk meg; katalogizálásra, rendszerezésre és elemzésre váró jegyzeteink 2900 oldalt töltöttek meg. Hangot adtunk az áldozatoknak.

1973-ban publikáltuk eredményeinket az American Journal of Nursingben, „A nemi erőszak áldozata a sürgősségi osztályon” címmel. 1974-ben ezt követte a második, nagyobb értekezésünk az American Journal of Psychiatryban: a „Nemi erőszak kiváltotta trauma szindróma”, amellyel már nemcsak a szakápolókat, de az egész pszichiátriai szakmát céloztuk meg. Tanulmányunk legfontosabb megállapítása az lett, hogy a szexuális erőszak sokkal inkább szól a hatalomról és a kontrollgyakorlásról, mint magáról a szexről. Az áldozat traumájának újszerű, mélyebb megközelítése nagy hatást váltott ki: segített rendszerszinten igazolni az áldozat traumáját, ráirányította a figyelmet a problémakörre, és változást követelt abban, ahogyan a bűnüldöző szervek az áldozatokat kezelték, ahogyan az egészségügyi intézmények az áldozatokkal foglalkoztak, és ahogyan az igazságszolgáltatás a kapcsolódó eseteket tárgyalta. Ám a tanulmány hatásai nagyobbak voltak, mint amire valaha is számítottam volna – nem csupán a szexuális erőszak rendszerszintű megítélésén változtatott, de saját pályám irányán is.

Ezen tanulmány miatt figyelt fel rám az FBI.

Kutatásunktól függetlenül az FBI is észlelte a hetvenes évek végének tendenciáját, az erőszakos szexuális bűncselekmények elharapódzását. Az Iroda céljai közt szerepelt a bűnelkövetési trendek felismerése és kezelése, így amikor a helyi szintű bűnüldöző szervek lassan belefulladtak a feljelentésekbe, a járványszerű méreteket öltő szexuális erőszak az Iroda problémájává vált. Az FBI eleinte a szabványos megközelítést alkalmazta: az FBI Akadémia kiképzőrészlegének ügynökei azt a feladatot kapták, hogy országszerte tartsanak előadásokat a helyi szintű bűnüldöző szerveknek, hogy azok jobban megérthessék az efféle bűncselekményeket, és jobban reagálhassanak rájuk. Az FBI abból indult ki, hogy a trend, miként a többi, idővel megfordul, csakhogy akadt egy probléma: az Akadémián senki sem tudott semmit a szexuális erőszakról. Az ügynökök egyike sem rendelkezett olyan tudással vagy szakértelemmel, hogy hitelesen nyilatkozzon a szexuális erőszak, a szexuális indítékú emberölés vagy akár a viktimológia témakörében. Egyszerűen senki sem ismerte a kérdést, ezért a rendőröket sem világosíthatta fel.

Az ismerethiány ellenére az Iroda elvárása egyértelmű volt. Az egész kiképzőrészlegnek szánt frissített utasítás mindenki számára világossá tette, hogy a szexuális erőszak immár a továbbképzés kötelező eleme. Az újdonsült BSU-ügynök, Roy Hazelwood is megkapta ezt az utasítást, és meg is említette az új témakört, amikor 1978-ban túsztárgyalási ismereteket tanított a Los Angeles-i rendőröknek, majd miután bevallotta, hogy vajmi keveset tud a szexuális erőszak áldozatairól, továbblépett más, ismerősebb területekre. Korábban is megtette ezt, nem is tiltakozott senki, ez az alkalom azonban más volt. A továbbképzés végén egy rendőrnő – aki hétvégenként nővérként dolgozott a helyi kórház sürgősségi osztályán – odalépett hozzá, hogy beszámoljon neki egy cikkről, ami részletesen taglalta a szexuális erőszak fizikai és pszichológiai természetét. Úgy gondolta, a szerzők állításai hasznosak lehetnek az említett ügyekben. Ez felkeltette Hazelwood érdeklődését. Esélyt látott rá, hogy betekintést nyerjen egy olyan problémába, amit az FBI-nál szemlátomást senki sem értett. Elkérte a tanulmány pontos adatait, és a rendőrnő a következő héten el is küldte neki a cikket, ami az én közreműködésemmel jelent meg.

Nagyjából ekkortájt, 1978 őszén jómagam a tanításra fókuszáltam, és egy új kutatási projektet akartam kifejleszteni. Szeptember közepén jártunk, épp elkezdődött a szemeszter. Azon dolgoztam, hogy jobban megértsem a szívrohamon átesett betegeket és a pszichoszociális kockázatokat, amelyeket a munkahelyükre történő visszatérésük vetett fel, amikor kopogtattak az irodám ajtaján. Az asszisztensem kukkantott be, és tájékoztatott arról, hogy telefonon keresnek.

– Nem hagyhatna üzenetet? – kérdeztem anélkül, hogy felnéztem volna. – Kissé elfoglalt vagyok.

Nem úsztam meg ennyivel. Magamon éreztem a kérdő tekintetét, ahogy azt suttogta:

– Szerintem jobb lenne, ha felvennéd. Az FBI az.

Na, ez tényleg felkeltette a figyelmemet. Bólintottam, és megkértem, hogy hagyjon magamra, mielőtt felemeltem a kagylót.

– Halló!

Feszes, pattogó hang hallatszott a vonal túlsó végén:

– Halló! Itt Roy Hazelwood különleges ügynök. Ann Burgess professzorral beszélek?

– Igen – feleltem.

– Azzal az Ann Burgess-szel, aki „A nemi erőszak áldozata a sürgősségi osztályon” című cikket írta?

– Pontosan.

– Rendben. Remélem, nem zavarom. Régóta szeretnék szót váltani önnel a cikkéről.

Hazelwood tónusa ezután radikálisan megváltozott. A merev formalitás átadta helyét a közvetlenebb, bár még mindig szabatos hangnemnek. Barátságosnak tűnt, ugyanakkor gondosan megválogatta a szavait, hogy hosszan elnyújtott mondatai épp csak sejtessék mondanivalója lényegét. Eleinte nem is értettem, miért szerezte meg a telefonszámomat. Percek múltak el, mire megtudtam, hogyan hallott a kutatásommal, és még több idő, mire rátért a hívása okára.

– Tudja, még egy ilyen, látszólag korlátlan erőforrásokkal rendelkező intézménynél is előfordul néha, persze csak alkalmanként, hogy külső szakértők igénybevételével szélesítjük a látóterünket. Az a helyzet, hogy sok fejtörést okoz nekünk az erőszakos bűncselekmények terén mutatkozó új trend, amit a cikkében is említ. – Itt rövid szünetet tartott. – Ez feltehetően azért lehet, mert csak kevés áldozat osztja meg a tapasztalatait. A lényeg, hogy úgy érzem, rossz oldalról közelítjük meg a problémát. Mi a statisztikákra hagyatkozunk, amelyek segítenek felmérni a probléma nagyságrendjét, de önnek sikerült feltárni a folyamat emberi mozgatórugóit, és érdekelne, hogyan csinálta. Szeretném, ha idefáradna Quanticóba, és előadást tartana a kutatásáról. Azt hiszem, ez sokat segíthetne az ügynökeinknek abban, hogy értékes tudásra tegyenek szert a viktimológiáról és az erőszakos szexuális bűnelkövetőkről.

Haboztam. Egészen addig legfeljebb az ápolók és az erőszak áldozatainak segítő szociális munkások előtt beszéltem a kutatásaimról. Ezek a jellemzően nőkből álló csoportok nyitottan álltak a témához, tudtak kapcsolódni a munkámhoz, tudtak kapcsolódni hozzám. Pontosan megértették, hogy egyetemistaként egy-egy kórházi műszak után miért futva keltem át a bostoni városi parkon, hogy még sötétedés előtt eljussak a Tri Delta lánykollégiumba, és átérezték a páni rémületemet is, amikor egyik este egy csapat tizenéves fiú zaklatni kezdett, a nővérsapkám után kapdosott, megragadta a karom, és csak nagy nehezen sikerült elszabadulnom. Nem gondoltam, hogy egy férfiakból álló közönség ugyanígy reagálna. Egy pillanatra elbizonytalanodtam, de végül felülkerekedett rajtam a kíváncsiság.

– Rendben, Hazelwood ügynök – feleltem. – Faxolja el a részleteket! Engem is érdekelne, mit tanít az FBI a szexuális erőszakról.

Az FBI Akadémián tartott első előadásom hallgatósága negyven-egynéhány ügynökből állt, akik robusztus atlétatermetükkel, rövidre nyírt hajukkal és ropogós, egyforma, kék ingükkel a tévében látott közhelyes képet testesítették meg. Még a viselkedésük is megfelelt az elvárásoknak, amikor öt perccel a kezdés előtt már a helyükön ültek, kezükben notesszel és tollal.

Optimistán egy kérdéssel indítottam:

– Mit tudnak a szexuális erőszakról?

Némelyik ügynök leszegte a fejét, mások magukban somolyogtak, de senki sem felelt.

Az új generációs, kiművelt ügynökökkel kapcsolatos illúzióim szertefoszlottak.

– Mert elég sokáig úgy gondolták, hogy a szexről szól – sóhajtottam –, de valójában egészen másként működik. A nemi erőszak lényege a hatalom és az irányítás. Az áldozatok tudják ezt, sokan ezért is nem tesznek feljelentést. Tehetetlennek, megalázottnak, kiszolgáltatottnak érzik magukat. Okkal, hisz a szó legszorosabb értelmében erőszakot követnek el rajtuk, így azon ritka esetekben, amikor mégis segítséget kérnek, abban a tétova hitben teszik, hogy önök segíthetnek visszaszerezni nekik azt, amit a testük feletti kontroll elvesztésével elvettek tőlük, amit megrontottak és meggyaláztak bennük. Ezt feltétlenül tudniuk kell a nemi erőszak kapcsán, mert abban a pillanatban, amikor egy áldozat segítséget kér, az a legfontosabb, hogy önök miként reagálnak.

Felnéztem jegyzeteimből, és láttam, hogy valamennyien kihúzzák magukat a helyükön. Most már figyeltek rám.

– Rendben – bólintottam. – Tekintsünk át néhány esetet!

Amint elhalványultak a fények, bekapcsoltam a diavetítőt, hogy megmutassam a vérfoltos alsóneműkről, a feldúlt halószobákról, a zúzódásokkal és sérülésekkel borított női arcokról készült fényképek sorát. Némelyik ügynök jegyzetelt, de a legtöbben csak meredten nézték a tomboló erőszak nyomait. Ezután már senki nem somolygott.

Az első előadás jól sikerült, így nemsokára már rendszeresen visszatértem órákat tartani. Mit mondjak, szürreális élmény volt. Leszámítva a titkárnőket és női ügyintézőket – akik néhány kíváncsi pillantáson kívül rendszerint kerülték a velem való kapcsolatot –, gyakran az egész épületben nem volt más nő rajtam kívül. A szakterületemet figyelembe véve, képzelem, miféle szóbeszéd járta rólam, az FBI új szexuáliserőszak-specialistájáról, Hazelwood azonban mindent elkövetett, hogy semmilyen incidens ne zavarhassa a munkámat. Vette a fáradságot, és elmagyarázta az Iroda munkahelyi kultúrájának apró nüanszait, mielőtt a véleményemet kérte az ügyei és az általa végzett nyomozások kapcsán. Rendszeresen bemutatott más ügynököknek, s bár ezek a röpke társalgások jellemzően távolságtartóak és szakmaiak voltak – miként az ügynökökkel való egyéb interakcióim is –, akadtak említésre méltó kivételek.

Az egyik eset mindjárt a legelején történt, miután frissen kinevezett igazgatóhelyettesünk, Ken Joseph kijelentette, hogy az Akadémia valamennyi oktatójának szent kötelessége, hogy eredeti kutatást végezzen, beleértve a Viselkedéselemző Egység mindhunterjeit is (ahogy a sorozatgyilkosok után nyomozókat az FBI berkeiben hívták). Az Iroda hagyományos gondolkodásmódjához képest ez az irányelv jelentős elmozdulásnak számított. Máshová kerültek a hangsúlyok. A Hoover-korszak vezetői lassan kikerültek a képből – nyugállományba vonultak vagy feljebb léptek –, és velük együtt eltűnt az a meggyőződés is, amit Joseph elődje, John McDermott igazgatóhelyettes így fogalmazott meg: „Az FBI feladata, hogy elfogja, bíróság elé állítsa és börtönbe zárja a bűnözőket. A kutatás legyen a szociológusok dolga.” Változtak az idők. Hazelwood felismerte ezt, és megragadta a lehetőséget, hogy bemutasson két kollégájának: Robert Resslernek és John Douglasnek.

– Többet szeretnének tudni a kutatásáról – árulta el Hazelwood, miután beléptünk a liftbe, ami levitt minket az alagsorba, több szinttel a föld alá. – Érdekesnek találják a munkáját, mert… nos… – Egy pillanatra elhallgatott. – Talán nem szabadna beszélnem erről, de van egy projektjük, ami érdekelheti. Szerintem jól kijön majd velük.

Igaza lett. Azonnal megtaláltam a hangot Resslerrel és Douglasszel, mert egyrészt nem okozott számomra gondot, hogy az erőszakról társalogjak, másrészt olyan őszinte érdeklődést mutattam a munkájuk iránt, mint csak kevesen. Az is szerepet játszott, hogy Ressler fontosnak tartotta megismerni a kívülállók szempontjait.

Douglas eleinte tartózkodóbb volt, de miután Ressler ismertetni kezdte a rendhagyó kutatási projektjük alapvonalait, ő is megnyílt előttem.

– Bűnügyiviselkedés-kutatásnak hívjuk – tudtam meg tőle. – Bob ötlete volt, hogy miközben beutazzuk Amerikát, látogassunk el a börtönökbe, és kérdezzük ki a sorozatgyilkosokat. Sok üggyel szembesültünk, aminek nem volt semmilyen egyértelmű indítéka, és azt gondoltuk, úgy kaphatunk legkönnyebben válaszokat, ha megkérdezzük magukat az elítélt gyilkosokat. Mint kiderült, ez még a dolog egyszerűbb része volt. A jelvényünk gond nélkül bejuttatott a börtönökbe. Interjút készíthettünk mindenkivel Edmund Kempertől Sirhan Sirhanon át Richard Speckig.

– Pontosan – vetette közbe Ressler. – De sokkal nehezebb arra rájönni, hogy pontosan mit is jelentenek ezek az anyagok. Egyelőre még csak interjúk, semmi több. Ezért is kaptuk fel a fejünket, amikor Hazelwood a maga kutatásáról beszélt. Talán lehet átfedés az ön által alkalmazott technikák és aközött, amire próbálunk rájönni. Mit gondol erről?

Felkeltették az érdeklődésem. Belementem, hogy ott helyben meghallgassam a szalagokat.

Mintha bepillantást nyertem volna az emberi lélek legsötétebb mélységeibe. Lenyomtam a lejátszás gombot, és figyelmesen végighallgattam minden kazettát, egyiket a másik után, miközben szorgosan jegyzeteltem. Azután kezdtem elölről. Egyszerre nyűgöztek le és rémítettek meg ezek az interjúk, amelyek a gyilkosok hallatlan arroganciájáról tanúskodtak, ugyanakkor szakmaiatlanságuk miatt szinte semmilyen kapaszkodót nem kínáltak a hagyományos kutatói megközelítés számára. Hiányzott belőlük az egységesség és a tervszerűség, nem tartották szem előtt a későbbi elemzés szempontjait. Mintha csak arra irányultak volna, hogy minél tovább beszéltessék az alanyokat. Ezzel együtt is lenyűgöztek. Ressler és Douglas valóban példátlan viselkedéselemzői munkát végzett. Legközelebbi találkozónk alkalmával ezt meg is mondtam nekik.

– Szerintem rátapintottak valamire. Ez elvezethet oda, hogy egészen másként tekintünk majd a bűnelkövetői viselkedésre. Amennyire tudom, eddig még senki nem próbált rájönni, mi motiválja a sorozatgyilkosokat. Ennek mélyreható következményei lehetnek.

– Tudtam – fordult Douglas mosolyogva Ressler felé.

– Várjunk kicsit! – Ressler ügyet sem vetett Douglasre. Csak rám figyelt. – Ön szerint pontosan mivel van dolgunk? Mert amennyire én látom, ez csak egy rakás beteg állat, aki a gyilkosságairól fantáziál, és a velük készített interjúk nem sokat segítenek. Vagy tévednék?

– Valóban sok minden hiányzik: háttér-információk, gyerekkor, korábbi erőszakos cselekmények – ismertem el –, de ezen lehet segíteni, ha tudományossá tesszük a megközelítést, és felépítjük a megfelelő módszertant. Kell egy szabványos kérdéssor az alapok lefektetéséhez, hogy összevethessük egymással az interjúalanyokat. Úgy kell kezelniük ezt, mint egy tudományos kutatást, amelynek célja az adatgyűjtés és -elemzés. Egyedül így deríthetik ki, mi motiválja a gyilkosokat. Azután publikálniuk kell az eredményeiket, hogy mások is profitálhassanak belőlük.

– Mármint egy könyvben? – kérdezte Douglas.

– Inkább egy szaklapban, amiben bizonyíthatják, amire rájöttek – feleltem –, de persze lehet könyv is.

Douglas ezúttal rá se nézett Resslerre, amikor megkérdezte, segítenék-e ebben.

Munkájuk természetéből kifolyólag az ügynökök beszélhettek minden olyan bűnelkövetővel, akinek a megszólaltatását a projekt megkövetelte – azokkal a sorozatgyilkosokkal, akik szexuális erőszakot is elkövettek áldozataikon. Minden feltétel adott volt. Inkább az jelentett kihívást, hogy olyan rigorózus és átfogó megközelítést alkalmazzanak, ami kiállhatja az alapos vizsgálat próbáját, amire az FBI részéről számíthattunk. Ami azt illeti, William H. Webster igazgató máris elhívta munkaebédre Resslert, akitől mintegy mellékesen azt kérte, ismertesse a bűnözői személyiségjegyek feltárására irányuló kutatási projektet, míg a többi résztvevő békésen falatozott. Amikor Ressler így tett, az igazgató személyesen figyelmeztette, hogy nem tolerál semmilyen „kontár kutatást”. Resslert nem különösebben aggasztotta a dolog, csak dühöngött, amiért hét dollár hatvanegy centet fizetett egy szendvicsért, amit végül nem is volt alkalma elfogyasztani.

A magam részéről pontosan tudtam, mi forog kockán. A nemi erőszak áldozataival végzett munkám és a szkepticizmus, amivel tudományos körökben, a saját kollégáim részéről szembesültem, felkészített a bürokratikus rövidlátás és akadékoskodás minden megnyilvánulására. Tudtam, hogy sokan a status quo felrúgására irányuló próbálkozásnak tekintik majd a projektünket, ennek megfelelően kigúnyolják, akadályozzák, és arra számítanak, hogy eredménytelen lesz. A legtöbb ember úgy látta, hogy a gyilkosok egyszerűen betegek. Nincs itt semmi látnivaló. Nincsenek árnyalatok, se mögöttes tartalmak, nincs mit feltárni; minden erre irányuló próbálkozás elfecsérelt idő. Engem ez cseppet sem érdekelt. Tudtam, hogy a pszichológiai igazságok sosem egyszerűek, de ami még fontosabb: a jó kutatás mindig felszínre hozza az igazságot. Bíztam a módszerben.

Leginkább az nyugtalanított, hogy az adott pillanatban a bűnözői személyiségjegyek feltárására irányuló kutatás túl széles körű és általános volt. Markánsabban körvonalazott alterületekre kellett bontanunk – legalább háromra –, hogy kezelhetőbbé tegyük. Először kielemezzük az elítélt bűnelkövetőkkel készített interjúkat, ami segíthet megérteni a látszólag motiváció nélküli bűnügyeket. Ezután analizáljuk a sorozatgyilkosok eseteit – összesen harminchatot –, hogy lássuk, az elkövetők gyerekkora és személyisége milyen kapcsolatban állhat a viselkedésük és a tetteik jellemző mintáival. Végül pedig megvetjük az alapokat a bűnelkövetői profil felállításához. Mindhárom elem szorosan kapcsolódott egymáshoz, a tudományos módszertan mégis megkövetelte, hogy a teljes kutatást egymásra építkező, egyedi fázisokra bontsuk.

Eközben óhatatlanul is elmerengtem azon, mennyi idő kell, hogy Douglas és Ressler feltétlenül megbízzon bennem. Még azután is, hogy a segítségemet kérték, tartották a három lépés távolságot: odafigyeltek minden szavukra, és láthatóan vonakodtak beszélni az áldozatokról, hát még erőszakos haláluk körülményeiről. Egyelőre nem tudtam eldönteni, hogy ezzel engem próbálnak-e óvni, vagy a saját jól felfogott érdekeiket.

Úgy döntöttem, maradok a lényegnél, és azzal foglalkozom, amire hatással lehetek. Miután az interjúkat tekintettem az adatgyűjtés elsődleges eszközének – a projekt gerincének –, kézenfekvő módon ki kellett dolgoznunk az interjúkészítés módszertanát. A lehető legtöbbet igyekeztünk megtudni a sorozatgyilkosok természetéről, miközben három fő szempontra koncentráltunk: miért gyilkoltak az alanyok, hogyan tekintettek az erőszakos tetteikre, és hogyan fejlődött az erőszakos viselkedésük. Azzal kezdtem, hogy kifejlesztettem egy nyilvántartási rendszert, amely ötvenhét színkódolt oldal öt szekciójában összesen 488 ismérvet sorolt fel minden bűnelkövető kapcsán, úgymint a demográfiai hovatartozása és az áldozatának jellemzői, a támadást kiváltó mozzanatok, az áldozat kiválasztásának szempontjai, a támadás kivitelezése és még számtalan egyéb tényező. Ezt a megközelítést egyik kollégám, Nick Groth pszichológus ihlette, aki hasonló módon mérte fel a connecticuti Somers büntetés-végrehajtási intézetben fogva tartott erőszaktevők motivációit. Az én munkám csak annyiban különbözött, hogy osztályozási rendszeremet később nem tudósok használták, hanem FBI-ügynökök, méghozzá minden idők leghírhedtebb gyilkosai kapcsán. Ezért is kellett finomítanom Nick eredeti koncepcióján, hogy jobban megfeleljen az előttünk álló feladat kihívásainak.

Az így keletkezett adatgyűjtő eszköz csalókán egyszerűnek tűnt, mint egy kérdőív, amit ekként is használtak, valójában azonban árnyalt módon megadott irányba terelte a beszélgetést, amelyet így végig az ügynök irányíthatott. Létfontosságúnak tekintettem ezt a kontrollt. Ez tette lehetővé, hogy bizonyos meghatározott információkhoz juthassunk, ne csak azokhoz, amit az elkövető jónak lát megosztani velünk. Ez lehetett a kulcs, ami kinyitotta egy sorozatgyilkos elméjét, hogy megértsük, miként működik, és mi különbözteti meg másokétól. Ezt kellett megértenünk. Ezért törekedtem arra, hogy az interjú kérdései következetesen a bűncselekmény felelevenítésére sarkallják az alanyt, miközben feltárják a korábbi erőszakos tetteit és az azok elkövetésére irányuló legelső fantáziáit.

Ugyanúgy megvizsgáltuk a hivatalos jelentésekben szereplő dokumentumokat, a helyszíni fényképeket, a boncolási jegyzőkönyveket, az igazságügyi orvosszakértői jelentéseket, a pszichológiai szakvéleményeket és az áldozatokkal kapcsolatos információkat. Ezt szintén döntő fontosságúnak ítéltem meg, mert referenciaként szolgált, ami alapján meghatározhattuk, hogy a bűnelkövető nézőpontja mennyiben igazodik az ügy kézzelfogható bizonyítékaihoz – amennyiben az interjú során megcáfolta önmagát vagy eltért a tényektől, szembesíthettük ezzel. Végül kidolgoztunk egy tudományos megközelítést a kvalitatív és kvantitatív információk rendszerezésére, amit azután felhasználhattunk az erőszakos bűnelkövetők pszichológiai jellemzőinek feltárásánál. Egyszerűbben: feltörtük a gyilkosok agyát, hogy megismerjünk más gyilkosokat. A saját elméjüket fordítottuk a gyilkosok ellen.

Quanticóban futótűzként terjedt a hír, hogy a BSU innovatív kutatást végez a bűnözői viselkedésminták azonosítására. Valamiért mindenki úgy érezte, hogy meg kell nyilvánulnia a kérdésben. Egyes FBI-érdekkörök mereven ellenezték a munkánkat – szerintük csak a foteldetektívek látják majd hasznát, de jobb esetben is megbízhatatlan megközelítés marad, ami sosem vetekedhet a jó terepmunkával –, mások viszont felismerték az elemzésünk praktikus hasznát, és kíváncsian várták az eredményeket, ami nagyban megkönnyítette a munkánkat. Ha elő tudunk állni olyan bizonyítékokkal alátámasztott példákkal, amelyek demonstrálják a munkánk értékét, magunk felé billenthetjük a mérleg nyelvét. Ebben játszott szerepet a bűnelkövetők személyiségmintáit feltáró kutatómunka harmadik fázisa: a profilalkotás. Ez hidalhatja át a szakadékot az elméleti kutatás és a bűnfelderítés között. A profilalkotás lehetővé teszi majd, hogy az ügynökök minden korábbinál gyorsabban tárjanak fel komplex bűneseteket. Ez lehet a kutatómunka gyakorlati haszna.

Miután kidolgoztuk a módszertant a bűnügyi viselkedéselemző kutatás első két fázisához, az adatgyűjtéshez és -elemzéshez, figyelmünkkel a harmadik fázis felé fordultunk. Úgy döntöttünk, olyan megközelítést kell alkalmaznunk, ami lépésről lépésre halad, miközben mindenre kiterjed, és éppoly egyértelmű, mint egy használati utasítás. Kutatásunk révén összegyűjtöttük a releváns adatokat, már csak finomítanunk kellett őket – olyan modellé alakítani a megszerzett kriminálpszichológiai ismereteket, amely áldozataik, módszereik és bűnügyi helyszíneik alapján pontosan definiálja, mi motiválja és különbözteti meg az egyes sorozatgyilkosokat. Tudtuk, hogy könnyen érthető modell kell, ami egyszersmind hatásos eszköz. Bűnügyi profilalkotási eljárásunk az alábbi öt, jól elkülöníthető állomásból állt.

Profilalkotási inputok: Ez az első lépés az adatgyűjtésről szól. Adatnak tekintendő a bűnügyi helyszín analízise (bűnjelek, tárgyi bizonyítékok, a holttest elhelyezkedése, fegyverek), a viktimológia (korábbi élettörténet, szokások, családi körülmények, eltűnés időpontja, életkor, foglalkozás), a helyszínelés során gyűjtött információk (a halál oka, sérülések, a halál előtti/utáni szexuális aktusok és sebesülések, boncolási jegyzőkönyv, laborvizsgálat), az előzetes rendőri jelentés (háttér-információ, rendőri észrevételek, a bűncselekmény időpontja, a bejelentő személye, a környék szocioökonómiai státusza, bűnözési ráta) és a fényképek (légi felvételek, a helyszínről és az áldozatról készült fotók).

Döntéshozatali modellek: A második lépésben megállapításra kerül az emberölés típusa és jellege, az elsődleges indíték, az áldozatot és a bűnelkövetőket érintő kockázati tényezők, az eszkaláció, a bűncselekmény időkerete és a helyszíni tényezők.

Bűntény kategorizálása: A harmadik lépés a bűntény rekonstruálására és osztályozására – szervezett/nem szervezett/vegyes –, az áldozat kiválasztására és az irányítás gyakorlására, az események sorrendjére, a motivációra és a bűnügyi helyszín dinamikájára összpontosít.

Bűnelkövetői profil: A negyedik fázisban készül el a bűnelkövető profilja. Ez leírja a testi jellemzőit és a szokásait, a bűntény előtti és utáni viselkedését, továbbá javaslatokkal szolgál a nyomozóknak a gyanúsítottak körének leszűkítésére.

Nyomozás és őrizetbevétel: Az utolsó lépésben a helyi bűnüldöző szervekkel együttműködve megtörténik a bűnelkövető felkutatása és elfogása.

A kirakó utolsó darabkájával Douglas állt elő. Azzal érvelt, hogy úgy tudjuk a leghatásosabban demonstrálni a profilalkotó eljárás hatékonyságát, ha felkérjük a helyi bűnüldöző szerveket, küldjenek jelentést a legnagyobb kihívást jelentő megoldatlan gyilkossági ügyeikről, amelyeken a csapatunk tovább dolgozhat. Hangsúlyozta, hogy a BSU-nak mindig rendelkezésre kell állnia, ha a helyi rendőrök a segítségét kérik azokban a nyomozásokban, amelyek meghaladják az erőiket. „Az egésznek ez a lényege – fogalmazta meg. – Mi a legvalószínűbb gyanúsítottak felkutatására összpontosíthatunk, és proaktív technikákat kínálhatunk a bűnözők leleplezésére.”

A kialakult helyzetet jól jellemezte, milyen sok rendőrkapitányság élt a lehetőséggel. A BSU-t már a legelső hónapokban esetek tucatjaival keresték meg. Annyi jelentés zúdult ránk, hogy a csapatnak szűkítenie kellett a kört – és meg kellett hoznunk azt a szabályt, miszerint az FBI nem avatkozik közbe, csak miután a helyi bűnüldöző szervek legalább három hónapon át saját hatáskörükben próbálták megoldani a bűnügyet –, de még így is rengeteg esetből válogathattunk. Eljött az ideje, hogy munkához lássunk.

A nyolctagú profilozócsapat a tőle telhető legnagyobb szorgalommal dolgozott az ügyeken, amelyek mindegyikére három-hat BSU-ügynököt állítottak rá. Mindig több nyomozás futott párhuzamosan. Az egészet leginkább az tette nehézzé, hogy a profilozás csupán egy eleme volt a kutatásunknak, maga a kutatás pedig csak apró része a teljes munkának. A kutatást be kellett szorítanunk az előadások, az utazóiskolák, a ránk bízott ügyek és az összes többi dolog közé, amit az Iroda elvárt tőlünk. Külön kihívást jelentett, hogy Douglas és Ressler szigorú rendelkezése szerint senki nem kezdhetett profilalkotásba, amíg a helyi nyomozók meg nem osztottak velünk minden nyomozati anyagot. Nehezünkre esett a várakozás, hiszen mindenki el akarta kapni a sorozatgyilkosokat, mielőtt még újabb bűncselekményeket követnek el, de csak így maradhattunk módszeresek, és őrizhettük meg a munkánk integritását. Ezenkívül Douglas és Ressler egyetlen sötét pillantása bárki kedvét elvette attól, hogy eltérjen a protokolltól.

Dacára az akadályoknak, az irodában töltött hétvégéknek, a végtelenül hosszúra nyúló napoknak és álmatlan éjszakáknak, valahányszor összeültünk, a profilalkotás úgy ment, mint a karikacsapás. Minden nyomozással egy vezető ügynököt bíztak meg, aki előre értesült az ügy minden részletéről, majd idővel a lehető legszabatosabb és legközérthetőbb formában előadta ezeket a csapat többi tagjának. A vezető ügynöknek ragaszkodnia kellett a tényekhez, amikor megvetette az alapokat: ki, mit, mikor, hogyan? Lehetőség szerint ezekhez járultak a rendőri vagy igazságügyi orvosszakértői jelentések, majd jöhettek a kérdések, hogy tisztázzák a nyomozati részleteket.

A valódi profilozás csak ezután kezdődött. A csapat ekkor vette fel a fonalat, és értékelte a helyszínen fellelt bűnjeleket, az áldozat karakterisztikáját, a támadás minden apró jellemzőjét. Ekkorra már a bűnelkövető szemszögéből láthattuk a történteket, és elkezdhettük részletesen leírni a személyiségét. Az egyedi viselkedés- és személyiségjegyekre fókuszáltunk, hogy meghatározzuk, kicsoda az ismeretlen elkövető, és mi lehet a következő lépése. A profilozás során már igyekeztünk az elkövető fejével gondolkodni.

Azért ne hétköznapi értekezleteket képzeljünk el! Vérfagyasztó részletek kerültek szóba, és parázs vita zajlott. A pergő szóváltások néha a színpadias elemeket sem nélkülözték, viszont minden megbeszélés végére elkészült egy átfogó profil, amit az ügyön dolgozó vezető ügynök elküldhetett a bűnüldöző egységnek, amely a segítségünket kérte.

E korai ügyek közül az egyiket – egy különösen gyomorforgató esetet – Nebraskából jelentették. Roger Depue, a BSU egység vezetője felfigyelt rá, és haladéktalanul felhívta Resslert, hogy a legelső géppel Omahába küldje, ahol egy sorozatgyilkos nemrég végzett a második kiskorú áldozatával. A helybéli nyomozóknak semmi sem volt a kezükben, amin el tudtak volna indulni, miközben a helyszínen készült fényképek és a boncolási jegyzőkönyvek nyilvánvalóvá tették, hogy a gyilkos egyre magabiztosabb. Ha mi nem állítjuk meg, hamarosan következik a harmadik áldozat, majd a negyedik, s ki tudja, még hány. Ketyegett az óra. Gyorsan kellett lépnünk.