Copyright © Szász Máté, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Szerzőfotó: Macsuga László

Borítóterv: Tillai Tamás

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-399-8

Tartalom

Előszó

Bevezetés – A vegyszerek kora

Véres háború a szépségért

Minden felszívódik

Mi szívódik fel a bőrön? A Lipinski-szabály

Penetránsok

Koktélhatás

Koktél-szinergizmus

Az örök vegyi anyagok

PFAS-vegyületek a tányéron

A rúzsok háborúja

A termékbiztonság jogi garanciái

Az elővigyázatosság elve – az EU-s szabályozás

A brazil hajegyenesítők esete

Ezt azért még elpasszoljuk

Az USA piacfelügyeletének működése: 11 vs. 1600!

IARC – A Nemzetközi Rákkutató Ügynökség

Rákkeltő anyagok katalógusa

A nehézfiúk

Füst van, de a tüzet még nem látjuk

Veszélyben a hormonok?

A biológiai feminizáció

Ftalátok

BPA – Biszfenol-A

Négy emberből háromban ott lapul

Izzadásgátlók

Az ősi dezodorok

A modern dezodorok

Metalloösztrogének

Parfüm

Pézsmák

Transzgenerációs hatások – az unokáinkra mért csapások

Az illatok transzgenerációs hatásai

Bizonyíték a transzgenerációs hatásokra

Mit tehetünk mindezek után?

1. Vásároljunk európait, vásároljunk hazait

2. Csökkentsük a mennyiséget

3. Válasszunk illat- és színezékmenteset

4. Használjunk valóban természetes összetevőkből álló termékeket

5. Viseljünk fényvédő ruházatot

6. Sminket inkább csak belülről

7. Készítsünk háztáji kozmetikumokat

8. Ne a bőrre!

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott irodalom

Előszó

Rémálmaimból eltűntek már az ágy alól a bokámért kinyúló bohócok, nem üldöznek jegesmedvék, és nem zuhanok le égig érő tornyokból. Mióta a gyermekeim megszülettek, aggodalmaim reális, valósághűen éles pengévé kovácsolódtak, amelyhez az üllőt az eleve aggodalmas, mindig a lehető legrosszabbra számító elmém, a vad kovácsot pedig a környezetemből folyamatosan felém áradó rossz hírek szolgáltatták.

A küldetésem meglehetősen egyszerű: szeretném, hogy a gyermekeim egészségesek maradjanak. Szeretném elkerülni az egyre fiatalabb korban támadó autoimmun, daganatos és pszichiátriai betegségeket, amelyekről annyi, megrázóan közeli történetet hallok. Ezek hátterében pedig a minden irányból felénk áramló kémiai és információs toxinok munkáját sejtem.

A számtalan mérgező hatás közül a legfontosabbnak, a legalattomosabbnak a kozmetikai szerekben, krémekben, kencékben, parfümökben megbújó káros vegyületeket tartom. A mikroműanyagokért senki nem rajong, a tartósítószerek jelenléte a legtöbbünk számára már vörös zászló. De a csodálatos illatok, a fénylő bőr, az igézően kontrasztos szemek…, ó, igen, azok rabul ejtettek minket.

Bizony, rabul ejtett minket saját szépségünk, és életünk minden egyes napján ábrándos tekintettel kenjük magunkra az ehhez szükséges, sokszor toxikus kellékeket. Ezért szól első könyvem erről: a szívünknek legkedvesebb mérgeinkről, a kozmetikumok titkos világáról.

Bevezetés
– A vegyszerek kora

Nehéz megjósolni, hogyan fogják utódaink elnevezni a 20. század második felével kezdődő rövid, de a teljes földi élővilágot átformáló néhány évtizednyi időszakot. Hallottam már tippeket, amelyek szerint a Mesterséges Intelligencia Korának vagy a Konnektivitás Korának hívják majd, de az a világ, amelyben a vizeletünkből származó koffein koncentrációja az európai tengerek vizeiben már megközelíti az 1 mg/litert, nos, nem kizárt, hogy a Toxicikultúra Koraként vonul be a történelembe. Egy megtizedelt lakosságú, elszennyezett bolygó történetébe.

Bevezetőmet nem véletlenül kezdem ennyire baljós szavakkal. Tudósok ezrei hívják fel a figyelmünket arra, hogy az ipar és a fogyasztás robbanásszerűen és helyrehozhatatlanul alakítja át világunkat, s ennek egyik fontos komponense az emberi ésszel felfoghatatlan mértékű vegyipari elszennyezés.

A globális mezőgazdaság évente 2 millió tonna peszticiddel, azaz egészségre potenciálisan káros növényvédő szerrel árasztja el földjeinket. Ha ezt a mennyiséget leosztjuk a szárazföldek teljes felületére, akkor négyzetméterenként 14 mg-os mennyiséget kapunk. Ennyi toxint locsolunk bolygónk minden egyes négyzetméterére, minden egyes évben csak mezőgazdasági céllal. Szüleim gyermekkorában a globális vegyipar mintegy kétszázezer eltérő vegyületet ismert, törzskönyvezett és hozott forgalomba. Mára ez a szám kétszázmillió! Egyetlen emberöltő alatt az ipar által előállított, törzskönyvezett és felhasznált vegyszerek sokfélesége az ezerszeresére nőtt. Naponta átlagosan 7 új vegyületet fedezünk fel, törzskönyvezünk és állítunk a vegyipar szolgálatába. Nincs az a hatóság, nincs az a toxikológiai kapacitás, amellyel mindezek hatása akár csak megbecsülhető lenne. A fejlődés üteme már nem is fékevesztett lovas kocsira hasonlít, hanem valami egészen apokaliptikus száguldásra.

A mindennapi életünknek láthatatlanul, akaratlanul, de rendkívül kellemes módon lett része ez az elképesztő vegyszeráradat. Szeretjük ezeket a vegyszereket, és különösen szeretjük a toxikus hatásúakat, a mérgeket.

Amikor fiatal biológushallgatóként átléptem a Kísérleti Orvostudományi Kutató Intézet kapuját, nos, nem gondoltam volna, hogy ilyen kérdések valaha is érdekelni fognak. Második diplomámat írtam, és neurobiológiai tudásomat bizony kólával, chipsszel, zacskós kenyérrel és konzervekkel tápláltam. Egyetemi éveim alatt dohányoztam, és úgy ettem-ittam az édesítőszereket, mesterséges aromákat és állományjavító szereket, mintha nem lenne holnap.

Kiváló tanárom, Déry József idézte egyszer Jean Cocteau francia filozófus szavait: „az ember bölccsé butul”. Akkor még nem tudtam, pontosan mit jelent ez, de annyira fontosnak éreztem, hogy megjegyeztem, eltettem magamnak későbbre.

Két évtizeddel később, Európa legnagyobb labordiagnosztikai vállalatánál dolgozva eszembe jutottak drága tanárom szavai. Néztem a beérkező leleteket, néztem a páciensek életkorát, és éreztem, hogy valami nagyon nincs rendben. Egyre több és egyre fiatalabb páciens jelent meg olyan betegségekkel, amelyek korábban inkább az idősebb korosztályra voltak jellemzőek. Drámaian sok autoimmun állapotot fedeztünk fel, akár gimnazista korú fiataloknál. Reproduktív zavarokat, policisztás petefészek szindrómát, inzulinrezisztenciát, daganatokat láttunk, irritált és gyulladt béltől szenvedő fiatal, szép és gyanúsan átlagos tinédzsereket. Elkezdtem kutatni a jelenség mértékét, tendenciáját és okait. Ez szinte lehetetlen vállalkozás egy embernek, munka mellett, ilyen sokféle tünet és ennyire megfoghatatlan kórképek esetében. Ezért megfordítottam a keresgélés irányát, és azt vizsgáltam, mely betegségeknek nő legnagyobb ütemben a gyakorisága, és mely betegségek esetén csökken leginkább drámaian a határéletkor, vagyis az az életkor, ami alatt az adott betegségnek emberi számítás szerint nem kellene előfordulnia.

A vak véletlen elvezetett a Delhi Times nevű újság egyik cikkéhez, amelyet egy fiatal indiai orvos jegyzett. Cikkében arról írt, hogy India nagyvárosaiban olyan nagy mértékben, olyan széles bázison és olyan változatos módon harapódzott el a daganatos betegségek megjelenése, hogy az egészségügyi hatóságok egy ideig azt hitték, valamilyen ismeretlen sugárfertőzés állhat a háttérben. A belső vizsgálatok tisztázták, hogy nem történt ilyen szennyezés, az új betegségek oka feltehetően a nyugati élelmiszer- és kozmetikai ipar hirtelen elterjedése lehetett. A cikket a 2000-es évek elején közölték, tehát nagyjából húsz éve…

A saját kutatásaim megerősítették, hogy az EU területén hasonló jelenséget látunk. Mára a lakosság 40%-a szenved valamilyen gasztroenterológiai panasztól, és egyes országokban az Alzheimer-kór már több áldozatot szed, mint a daganatok. A trend mozgása pedig rémisztően gyors. Nem kellett hozzá 20 év, hogy a korábban sereghajtó betegségek a ranglista élére kerüljenek. Ilyen mozgások az epidemiológiában rendkívül ritkák, és a háttérben mindig valamilyen nagy léptékű és átfogó behatást kell keresnünk. Vélhetően a környezeti toxinok hatását.

Ezért döntöttem úgy, hogy a magam szerény eszközeivel felhívom a figyelmet erre az őrületes tempójú szennyezésre és a vele kapcsolatban álló betegségek terjedésére. Az egészségünket naponta veszélyeztető mérgektől, a hormonrendszerünket, immunrendszerünket károsító vegyületektől és a rákkeltő szennyeződések millióitól nem azért nehéz megszabadulnunk, mert az technikailag kivitelezhetetlen lenne, vagy mert nem ismerjük a toxinmentes életvitel módjait. Azért árasztjuk el naponta a szervezetünket velük, mert roppant módon kedveljük őket. Ezek a mérgezett termékek egyszerűen kedvesek a szívünknek. Imádjuk a különleges illatú parfümöket, csillogó szemmel válogatjuk a szemfestékeket, és őszinte örömmel gratulálunk barátainknak a jól sikerült esti sminkhez. Ahogyan a piacon is élvezettel válogatjuk a hibátlan, fénylő és élénk színekben ragyogó gyümölcsöket, még akkor is, ha tudjuk, hogy e ragyogást a vegyipar száz meg száz alattomos kis csodája hozta el számunkra. És a testünket elárasztó és átprogramozó milliónyi kémiai üzenet hatása még nagyságrendileg sem ér fel az idegrendszerünket, agyunkat és elménket alattomosan és módszeresen mérgező, átalakító, mindent átszövő digitális információáradat hatásaival. A gyermek ragyogó szemmel tapad a képernyőre, idegszálai feszülten várják az örökké izgalmas, örökké új és változatos információcsomagokat, s ez lassan-lassan maga alá gyűri mindazon érzelmeket és értelmi képességeket, amikért érdemes volt emberré válnunk.

A modern kor embere élvezettel, szenvedéllyel és várakozással veszi magához a sorsát megpecsételő mérgeket, legyenek azok kémiai, fizikai vagy információs természetűek. Ez a szenvedély és csodálat ihlette három kötetből álló könyvsorozatom (amelynek az első kötetét tartja most kezében a kedves olvasó) összefoglaló címét, a Legkedvesebb mérgeinket.

Véres háború a szépségért

„Ha nem te vagy a legszebb nő egy fogadáson, akkor menj haza!” – mondta egykor Gábor Zsazsa, a magyar származású hollywoodi színésznő.

Szavait viccesnek és ironikusnak szánta, mégis jól mutatják azt a szenvedélyt, amely a szépség iránti vágyhoz köti az egész emberi nemet. Ezért lehet az, hogy egy átlagos európai nő reggel 10 óráig mintegy 165 különböző szintetikus vegyületet ken a bőrére és visz be a szervezetébe, pusztán csak a kozmetikumokkal. Mielőtt megvizsgálnánk ennek a rengeteg testidegen anyagnak a hatását, kölcsönhatását és eredőjét, nézzük meg, hogyan is kezdődött ez a különleges vonzódás a mérgeink iránt!

Hogy ki lehetett az első asszony, aki úgy gondolta, hogy a bőrére kent anyagoktól vonzóbbá válhat, vagy képes lehet megbabonázni a férfiakat – nos, ezt nem tudjuk. Az azonban bizonyos, hogy már az első ilyen őskori nő is komoly kockázatot vállalt. A növényi színanyagok mérgezőek lehetnek, ugyanakkor nem is igazán tartósak és látványosak. Bárki volt is a szépség és a vonzerő első áldozata, nő vagy akár egy szellemeivel társalgó férfi, azt biztosan tudjuk, hogy a kozmetikai tudásunk fejlődésével egyre nagyobb veszélynek tettük ki magunkat.

Az ókori Egyiptomban a férfiak és a nők is festették a szemüket, aminek esztétikai, mágikus és olykor orvosi célja is volt. Jellegzetes fekete szemfestékük, a kohl ólom-szulfidból készült, aminek erős és tartós színe volt. Az egyik igen fontos toxikológiai szabályt azonban az egyiptomi orvosok nem ismerték. Az pedig így szól:

Minden nehézfém minden sója mérgező.

A nehézfémekkel alkotott szervetlen halogénvegyületek gyönyörű színekben pompáznak, tartósak, gyakorlatilag nem bomlanak le, de súlyosan mérgezik az idegrendszert, a veséinket, a májunkat és a vérképzésünket. A természet úgy alkotta meg a könnyet, hogy kivételesen jó oldó hatásával minden szennyeződést képes legyen feloldani és eltávolítani a szemünk útjából. Így történhetett, hogy az ólomtartalmú szemfestékeket az egyiptomiak erős afrikai napfénytől könnyező szeme bemosta a könnycsatornákba, onnan bekerült a szembe, és végül az orrüregen keresztül egyre lejjebb és lejjebb az emésztőrendszerbe.

A fejfájás, az ingerlékenység akár természetes is lehetett az uralkodó elit frusztrált tagjai között, ezért még a kiváló megfigyelőképességükről híres egyiptomi orvosok sem voltak képesek levonni a toxikológia másik igen fontos szabályát: a krónikus expozíció és a felhalmozódás törvényét. Ez kimondja, hogy

Azok a mérgek, amelyek nehezen vagy egyáltalán nem ürülnek a szervezetünkből, folyamatos bevitel esetén felhalmozódnak.

Ilyen vegyszerek esetén nincs értelme toxikus dózist, vagy másként fogalmazva, még éppen biztonságos határértéket megállapítani, hiszen a folyamatos használat miatt a szervezetben tárolt toxin mennyisége egyre csak nő és nő.

Az ólom felezési ideje a csontokban 25–35 év lehet, azaz a csontokba beépült ólom mennyisége ennyi idő alatt csökkenne a felére – ha az alanyok felhagynának az ólom bevitelével. De nem hagytak fel, és így ismerte meg a világ az úgynevezett ólomvonalakat, az egyiptomi emberi csontok szerkezetében található nagy sűrűségű növekedési vonalakat, amelyek hűen mutatják, hogy az ólommérgezés már a gyermekeket is érintette.

Milyen szerencse, hogy ezt a leckét megtanultuk egyiptomi elődeinktől, és minket már nem fenyeget az ólomtartalmú kozmetikumok veszélye… Igen, cinikus voltam, elnézést kérek. Valójában az EU és az USA kozmetikumokat szabályozó törvényei szigorúan tiltják ugyan az ólomvegyületek felhasználását, de azért vannak kivételek. Az USA-ban a hatóságok az ólom-acetáttal sokáig kivételt tettek, mert olyan rendkívüli kémiai tulajdonságai vannak, hogy bizonyos mértékben indokoltnak tekintették a használatát. Csak erős nyomásra sikerült elérni, hogy 2022 óta az USA-ban is hivatalosan tiltott legyen az ólom-acetát felhasználása. Természetesen az ipar átmeneti türelmi időszakot kapott, hogy kivezesse a termékekből ezt a veszélyes nehézfém-vegyületet.

A veszély tehát csökkent, de nem múlt el. A Távol-Keletről, Ázsiából érkező kézműves kozmetikumok a mai napig igen riasztó mennyiségben tartalmazhatnak ólomvegyületeket. Kutatásaim során találkoztam arra utaló adattal, hogy azonosítottak 50%-os ólomvegyület-tartalmú ázsiai szemfestéket is, ami igen kirívó és különösen veszélyes eset.

Azt gondolhatnánk, hogy több évezred tapasztalata és tanulsága elegendő volt az emberiségnek ahhoz, hogy ne folytassa tovább önmaga tendenciózus mérgezését. De elég egy pillantást vetnünk a kora újkori nemesasszonyok porcelánfehér, kecsesen sápadt arcbőrére, hogy megértsük, a szépség mindenek felett áll.

Bizony, az újkor hajnalán a parasztok és munkások bőrét perzselte a nap, dörzsölte a durva juta, kelések, majd fekélyek kihűlt kráterei borították arcukat. A nemesi származású, jómódban élő emberek viszont, mintegy demonstrálva illő távolmaradásukat a munkától, igyekeztek megőrizni bőrük hófehér és érintetlen állapotát.

I. Erzsébet angol királynő, nem tanulva egyiptomi elődei hibáiból, egy ecetből és fehér ólom-oxidból álló keveréket népszerűsített, amely szinte vakítóan fehérre varázsolta amúgy annyira nem megkímélt arcbőrét. Az ecet sava feloldotta a bőr természetes faggyú védőrétegét, amely természetes barrierként védte volna Erzsébet bőrét az idegen anyagoktól. Az így tágra tárt kapukon keresztül az ólom mindennap egy lépéssel közelebb jutott Erzsébet vitális szerveihez és szöveteihez, kipusztítva először a hajhagymákat, a fogínyt ellátó hajszálereket, a fog zománcát és dentinállományát. Erzsébet szervezete igyekezett volna megszabadulni az ólomvegyületektől, de nem maradt rá 35 éve. Egyes kutatók szerint a kopasz, fogatlan és vérző fogínyű királynő halálát krónikus ólommérgezés okozta.

Ha azt gondolja az olvasó, hogy a kozmetika történelemkönyvének vérfoltos lapjait most már becsukhatjuk… hát téved. A szépségért folytatott ádáz küzdelem újabb kegyetlen fegyverre talált a higanyban. Ahogyan a fehér bőr a gazdagság, a kellem és a bájos nélkülözhetőség szimbólumává vált, úgy kutattak a kor úri hölgyei újabb és újabb fehérítőszerek után.

A higany egészen érdekes módon sietett segítségükre: képes ugyanis gátolni a tirozináz enzim működését. Ez az enzim végzi a tirozin aminosav természetes átalakítását, hogy abból a szervezet különböző fontos anyagokat állíthasson elő. A bőrben található színsejtek, a melanociták például melanint, azaz a bőr jól ismert, sötét színű pigmentjét hozzák létre belőle. A higanytartalmú fehérítőszerek megbénították a bőr színsejtjeinek működését, így azok fizikailag képtelenek voltak színanyagot gyártani.

Ha azt hisszük, hogy ezek után a napsütés elleni védekezés okozta a legnagyobb kihívást, akkor tévedünk. A higanymérgezés többek közt úgynevezett higanyremegést, azaz a végtagok feltartóztathatatlan rángását és a bőr kékes-szürke elszíneződését is okozta. Mivel a higany a test számtalan fehérjéjéhez képes kötődni, a tünetek sokszínűségének pusztán a páciens élettartama szabott határt.

Mennyire jó, hogy tanultunk őseink hibáiból, és ma már nem kell tartanunk a higanytartalmú kozmetikumoktól… Bocsánat, megint cinikus voltam. A helyzet az, hogy az EU a világ egyik legbiztonságosabb és legszigorúbb fogyasztóvédő kozmetikai rendeletét alkotta meg a 1223/2009/EK-val, amely tiltja bárminemű higanytartalmú vegyület felhasználását bármiféle kozmetikai termékben… egy apró kivétellel. A tiomerzál egészen kivételes tulajdonságokkal rendelkező higanyvegyület, amelyet korlátozott koncentrációban engedélyez az EU is, de csak egyes, főként szemkörnyéken használt kozmetikumokban…

Természetesen a felelős gyártók már nem élnek ezzel az engedménnyel, hiszen ez az anyag is helyettesíthető más, biztonságos vegyülettel. Na de csak a felelős gyártók gondolkoznak így. Sajnos az ázsiai piacokról származó, olcsó és mágikusan jól működő kozmetikumok körében nem csökken a higany mennyisége. Az ázsiai bőrhalványító és szeplőeltüntető készítmények olykor a biztonsági határérték tízezerszeresét is tartalmazhatják higanyból!

Kutatásom elején úgy gondoltam, hogy a kozmetikai szerekkel kapcsolatban azért vagyunk gyanútlanok, mert azt feltételezzük, hogy – szemben az élelmiszerekkel – ezekből nem igazán szívódnak fel a káros vegyi anyagok. Az egyes táplálékkiegészítők összetételét nyilván nagyobb aggodalommal vizsgálgatjuk, hiszen a bennük lévő kockázat azonnal belsővé, láthatóan és érthetően a sajátunkká alakul. De a bőrre felvitt és aztán lemosott kozmetikumok olyan ártatlannak tűnnek.

A történelem azonban megtanított minket a toxikológia harmadik fontos szabályára:

Minden felszívódik.

Ami a bőrünkre kerül, az előbb-utóbb megtalálható a szervezetünkben is. Nincs kivétel, minden csak a bőr épségének és a használat időtartamának a függvénye.

Nem szeretném a felhasználókat ártatlan áldozatokként, a gyártókat pedig gonosz iparos-tőkésként feltüntetni, hiszen nagyon is jól látható, hogy a kozmetikai beavatkozások „fogyasztói” bizony nagy nyomást helyeznek a gyártókra, és valójában bármilyen kockázatot vállalnak a szépségért. Ez nem új keletű jelenség, és semmi köze a social médiához. A 19. század nőit nem az Instagram sztárjai, nem a szelfiőrület, nem a #szarulvagyokdelegalábbszép nyomása vezette rá arra, hogy a szépségért mindent feláldozzanak: a szépülni és sápadni vágyó hölgyek képesek voltak odáig elmenni, hogy szándékosan arzénnal átitatott ostyát ettek! Az arzénmérgezés egyik tünete ugyanis a sápadt, érdekesen fehér színű bőr, amely teljesen megfelelt a kor divatelvárásainak. Félreértés ne essék, a sápadtság az akut arzénmérgezésnek csak az egyik tünete, és a többivel együtt jelentkezik: hányinger, szédülés, gyengeség, idegrendszeri zavarok.

A szépségnek tehát nagyon is tudatosan fizetjük meg az árát. Talán ezért is mondta annyiszor Gábor Zsazsa, a legendás szépségű színésznő, hogy „sohasem utáltam még annyira egy férfit, hogy visszaadjam a gyémántjait”.