Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ivan Turgenyev

ŐSTALAJ

fordította:
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-416-0 EPUB
ISBN 978-963-559-417-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1877

a mű eredeti címe:
Новь

a borító Vaszilij Polenov (1844 – 1927)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

1868 tavaszának egy napján, déli egy óra tájban, egy körülbelül huszonöt éves, hanyagon és szegényesen öltözött fiatal ember kapaszkodott föl a pétervári Oficerszkája utca egyik ötemeletes házának hátulsó lépcsőjén. Nehezen slappogott viseltes sárcipőivel, lassan cammogott esetlen, nehéz testével, míg végre fölért a lépcső felső végére; ott megállt egy kopott, félig nyitott ajtó előtt, anélkül, hogy becsengetett volna, csak hangosan szusszantott és úgyszólván bedűlt egy kis sötét előszobába.

- Itthon van Nezsdánov? - kérdezte kemény, hangos szóval.

- Nincs, csak én vagyok itt, jöjjön be, - hangzott a szomszéd szobából egy ugyancsak meglehetősen nyers, női hang.

- Másurina? - kérdezte a jövevény.

- Igen, én. Ön pedig Osztrodumov?

- Osztrodumov Pimen, - felelt ez s gondosan levetve először a sárcipőit, azután szögre akasztva viseltes köpenyegét, bement abba a szobába, ahonnan a női szó hallatszott.

Az alacsony, takarítatlan, sötétzöldre mázolt falú szobát csak alig világította meg két porlepte ablak. Nem volt benne egyéb bútor, mint a szögletben egy vaságy, a középen egy asztal meg néhány szék, végül egy könyvekkel megrakott polc. Az asztalnál egy harminc évesnek látszó nő ült hajadon-fővel, sötét szőr-ruhában és cigarettázott. Meglátva a belépő Osztrodumovot, szótlanul nyújtotta oda annak nagy, vörös kezét. A jövevény is szótlanul szorította meg az oda nyújtott kezet s leülve egy székre, oldalzsebéből egy félig eltört szivart vett elő. Másurina tüzet adott neki, az rágyújtott, aztán anélkül, hogy egy szót szóltak, vagy csak hogy egymásra is néztek volna, elkezdtek mindketten kék füstöt eregetni a szoba homályos levegőjébe, amely már anélkül is eléggé tele volt dohányszaggal.

A két füstölő közt volt valami közös, habár arcvonásaik nem hasonlítottak egymáshoz. A barátságtalan arcok az ő vastag ajkaikkal, nagy fogaikkal, vörös arcaikkal (Osztrodumov ezenkívül még himlőhelyes is volt) valami becsületességet, erélyességet, munkaszeretetei árultak el.

- Látta Nezsdánovot? - kérdezte végre Osztrodumov.

- Láttam; mindjárt itt lesz. Könyveket vitt a könyvtárba.

Osztrodumov félre köpött.

- Mit futkos az annyit? Sohasem lehet megkapni. Másurina új cigarettát vett elő.

- Unatkozik, - mondta gondosan meggyújtva a cigarettáját.

- Unatkozik! - ismételte szemrehányó hangon Osztrodumov. - Milyen gyerekség. Mintha nem volna elég dolgunk! Azt se tudjuk, hogyan végezzük el a tennivalónkat, ő meg unatkozik.

- Jött levél Moszkvából? - kérdezte kis szünet múltán Másurina.

- Jött... tegnapelőtt.

- Olvasta?

Osztrodumov csak a fejével bólintott.

- No, és?

- Mi és? Nemsokára el kell utazni.

Másurina kivette a szájából a cigarettát.

- Minek? Hiszen amint hallatszik, ott minden jól megy.

- Jól, a rendes kerékvágásban. Hanem egy gyanús ember jött közbe. Hát azt kell eltávolítani, vagy talán végképp ártalmatlanná tenni. Azonkívül más tennivaló is van. Kegyedet is hívják.

- A levélben?

- Igen, a levélben.

Másurina megrázta sűrű haját, amely csak hanyagul lévén hátul egy kis varkocsba kötve, elől mindig a homlokára és szemöldökére hullt.

- Nos, jól van! - szólt, - ha rendelet jön, akkor nincs mit okoskodni.

- Természetes. Csakhogy pénz nélkül a dolog nem lehetséges; de hol vegyünk pénzt?

Másurina elgondolkozott.

- Majd kerít Nezsdánov, - mondta halkan, inkább magában.

- Éppen a pénz miatt jöttem ide, - jegyezte meg Osztrodumov.

- Itt a levél? - kérdezte hirtelen Másurina.

- Itt. El akarja olvasni?

- Adja ide... de nem, ne bántsa. Együtt olvassuk el... később.

- Igazat beszélek, - pattant föl Osztrodumov, - ne kételkedjék benne.

- Nem is kételkedem.

Újra elhallgattak mind a ketten; csak a füstfellegek szálltak megint szótlan ajkaikról s emelkedtek egybekavarodva sűrű hajú fejeik fölé.

Az előszobában valaki sárcipőben járkált.

- Itt van! - suttogta Másurina.

Az ajtó csöndesen kinyílt s a nyíláson át egy fő mutatkozott, csakhogy nem a Nezsdánov feje.

Gömbölyű fej volt, fekete sertejhajjal, széles, ráncos homlokkal, barna, igen élénk szemekkel, sűrű szemöldökökkel, fölfelé fitult kacsa-orral, kicsiny, rózsaszínű, furcsa formájú szájjal. Ez a fő körülnézett, biccentett és mosolygott, miközben kilátszottak apró, fehér fogai, aztán bejött gyönge alkotású testével, rövid karjaival, kissé görbe, kissé bicegő lábaival együtt. Másurina Osztrodumov arcán, mihelyt meglátták azt a fejet, valami leereszkedő megvetés kifejezése volt látható, mintha magukban mindketten azt gondolták volna: „A! hát ez az!” és egy szót sem szóltak, még csak meg sem mozdultak. Egyébiránt ez a fogadtatás egy cseppet sem hozta zavarba a jövevényt, sőt - amint látszott - még bizonyos elégtételül szolgált neki.

- Mit jelentsen ez? - szólt sipegő hangon. - Duett? Miért nem trió? S hol van az első tenorista?

- Nezsdánov iránt érdeklődik ön, Paklin úr? - kérdezte komoly tekintettel Osztrodumov.

- Igen is, Osztrodumov úr, ő iránta.

- Nemsokára itt lesz, Paklin úr.

- Ezt már szeretem hallani, Osztrodumov úr.

A bicegő emberke Másurinához fordult, aki komoran ült és csendeskén szippantgatta a cigarettáját.

- Hogy van kegyed, szeretetreméltó... szeretetreméltó... Ej, beh bosszantó ez! Mindig elfelejtem a kegyed apai nevét és keresztnevét.

Másurina vállat vont.

- Nem is szükséges azt tudni. Tudja a vezetéknevemet. Elég az! Aztán micsoda kérdés az: hogy vagyok? Nem látja, hogy élek?

- Tökéletesen igaz, tökéletesen! - kiáltott föl Paklin, fölfújva orr-lyukait és megrángatva szemöldökeit, - ha nem élne kegyed, akkor a kegyed alázatos szolgájának nem volna szerencséje kegyedet itt látni s kegyeddel beszélgetni! Tudja be kérdésemet az én ósdi szokásomnak. Ami pedig az apai és keresztnevet illeti... Tudja kérem: valahogy nem illik kurtán-röviden csak azt mondani: Másurina! Persze én jól tudom, hogy kegyed a leveleit sem írja másképpen alá, mint: Bonaparte! vagy mit is mondok: Másurina! Hanem azért mégis... beszélgetés közben...

- Hát ki kéri önt arra, hogy én velem beszélgessen?

Paklin idegesen nevetett föl, mintegy csukladozva.

- No, elég kedvesem, galambocskám, nyújtsa a kezét, ne haragudjék, hiszen én jól tudom, hogy kegyed igen jó lélek én is jó ember vagyok... Nos?

Paklin kinyújtotta a kezét... Másurina merően ránézett, hanem aztán ő is kezét nyújtotta neki.

- Ha ön okvetlenül tudni akarja a keresztnevemet, - mondta még mindig az előbbi komor tekintettel - hát tessék. Az én nevem Tekla.

- Az enyém meg Pimen, - tette hozzá basszus hangon Osztrodumov.

- Ah! ez nagyon... nagyon tanulságos! No, akkor hát mondja meg nekem, oh, Tekla és ön is, oh, Pimen! - mondják meg nekem: miért viselkednek irántam oly barátságtalanul, mindig oly barátságtalanul, holott én...

- Másurina úgy vélekedik, - vágott közbe Osztrodumov, - s ez nem csupán a Másurina véleménye, hogy miután ön minden dolgot a nevetséges oldaláról tekint, hát nem is lehet önt komoly számba venni.

Paklin megfordult a sarkán.

- Tessék! Itt van megint azon emberek tévedése, akik engem megítélnek, igen tisztelt Pimen úr! Először is: én nem nevetek mindig; másodszor: az nem tesz semmit s én rám egész komolyan lehet számítani, amit bizonyít az a hízelgő bizalom is, amelyet én nem egyszer élveztem ugyancsak az önök körében. Én becsületes ember vagyok, mélyen tisztelt Pimen úr!

Osztrodumov dünnyögött valamit a fogán keresztül, Paklin pedig megcsóválta a fejét s most már minden mosolygás nélkül szólt:

- Nem! én nem nevetek mindig! Én éppen nem vagyok víg ember. Nézzenek csak meg jobban!

Osztrodumov ránézett. S csakugyan, ha Paklin nem nevetett, ha hallgatott: arca csaknem szomorú, csaknem ijedt kifejezésű volt, de furcsának, sőt rossznak látszott, mihelyt a száját kinyitotta. Osztrodumov nem szólt semmit.

Paklin megint Másurinához fordult.

- No, és hogy halad a tanulmányozás? Halad-e kegyed a valódi emberbaráti művészetben? Ugye: nehéz dolog lehet a tapasztalatlan polgártársnak mindjárt a világra való jövetelénél segítségére lenni?

- Dehogy; éppen nem nehéz, ha nem sokkal nagyobb termetű, mint ön, - felelt önérzetes mosollyal Másurina, aki éppen akkor tette le a bába-asszonyi vizsgát.

Vagy másfél évvel azelőtt elhagyta szüleit, akik dél-oroszországi kisnemes földbirtokosok voltak és zsebében hat rubellel Pétervárra jött, beiratkozott a szülésznői intézetbe és ernyedetlen tanulással megszerezte a kívánt oklevelet. Leány volt... Még pedig igen szűzies leány. Nem is csoda! - mondhatná valamely szkeptikus arra gondolva, amit a külsejéről mondottunk. De bizony csoda, és ritka eset, merjük mi mondani.

Másurina feleletére Paklin megint nevetni kezdett.

- Pompásan megfelelt, kedvesem! - kiáltott fel, - nagyszerűen lefőzött! Úgy kell nekem! Miért maradtam ilyen törpének! De hol marad a mi házigazdánk?

Paklin szándékosan vitte másra a beszélgetést. Semmiképp sem tudott kibékülni a pöttöm termetével, igénytelen alakjával. Annál érzékenyebb volt ezekre, mert szenvedélyesen szerette a nőket. Mit nem adott volna azért, hogy azok tetszését megnyerje! Nyomorék külsejének tudata sokkal jobban bántotta őt, mint alacsony származása, mint a társaságban elfoglalt jelentéktelen helyzete. A Paklin apja egyszerű polgárember volt, aki különféle görbe utakon fölvitte a címzetes tanácsosig s jártas volt peres ügyekben és üzleti dolgokban. Kezelt birtokokat, bérházakat s onnan is csordult-csöppent neki, de élete vége felé erősen neki adta magát az ivásnak s halála után semmi sem maradt utána. A fiatal Paklin (a keresztneve Szila[1] volt, Számszonycs Szila; ezt is gúnynak tartotta magára nézve) a kereskedelmi iskolában nevekedett, ahol igen jól megtanult németül. Sok és eléggé nehéz hányódás-vetődés után végre egy magánirodában kapott alkalmazást, évi ezerötszáz ezüst rubel fizetéssel. Ebből a pénzből tartotta magát, beteg néniét, meg egy nyomorék nőtestvérét. Elbeszélésünk idejében még csak huszonnyolc éves múlt. Paklinnak nagy ismeretsége volt a deákok, fiatal emberek közt, akik kedvelték őt cinikus elevenségéért, öntetszelgő beszédéért, vidám epésségéért, egyoldalú, de tagadhatatlan, pedantéria nélkül való olvasottságáért. Csak ritkán kapott ki a fiatal emberektől. Egyszer valahogyan elkésett egy politikai gyűlésről... Megérkezve, azonnal mentegetőzni kezdett... „Gyáva volt a szegény Paklin” - kezdett rá valaki a szögleten egy nótát s mindenki kacajra fakadt. Végre Paklin maga is kacagott, bár a dolgot a szívére vette. „Igaza van a gazfickónak” - gondolta magában. - Nezsdánovval egy görög kifőzőintézetben ismerkedett meg, ahova ebédelni járogatott s ahol néha igen szabadon és élesen nyilvánította ki a véleményét. Szentül erősítgette, hogy az ő demokratikus meggyőződésének az oka a rossz görög konyha, amely fölingerli a máját.

- Igen de hol marad a házigazdánk? - ismételte Paklin, - úgy veszem észre, mintha egy idő óta nem volna jó hangulatban. Az Istenért, csak nem szerelmes tán?

Másurina összeráncolta a homlokát.

- A könyvtárba ment könyvekért, szerelmeskedni nem ér rá és nincs is, akibe beleszeressen.

- „Hát kegyedbe?” - volt már a Paklin nyelvén.

- Azért szeretnék vele találkozni, - szólt hangosan, - mert igen fontos dolgot kellene vele megbeszélnem.

- Miféle dolgot? - szólt közbe Osztrodumov. - Minket illet az a dolog?

- Meglehet, hogy önöket is... azaz: minket is, közös mindnyájunkat.

Osztrodumov dünnyögött valamit. Lelkében gyanakodott ugyan, hanem mindjárt hozzátette magában: „Az ördög tudja! Fortélyos ember!”

- Ah, itt jön végre, - mondta Másurina, s apró, szépnek nem mondható szemében, melyet az előszoba ajtajára szegzett, valami melegség és gyöngédség látszott, mint valami mély, benső, fénylő pont.

Az ajtó kinyílt s bejött egy körülbelül huszonhárom éves fiatal ember, fején sapkával, hóna alatt egy csomó könyvvel: ez volt Nezsdánov.

[1] Szila = erő. Számszonics Szila = Sámsoni Erő.

II.

Nezsdánov meglátva szobájában a vendégeket, megállt a küszöbön, végig jártatta rajtok a szemét, eldobta a sapkáját, leejtette könyveit a földre s szótlanul, az ágyához közeledve, leült annak a szélére. Szép fehér arcán, mely sötétbarna, hullámos haja alatt még fehérebbnek látszott, elégületlenség és bosszúság volt látható.

Másurina kissé elfordult és ajkát összeharapta; Osztrodumov dünnyögve szólt:

- No, valahára!

Paklin Nezsdánovhoz közeledett.

- Mi a bajod, Dmitrijevics Elek, te orosz Hamlet? Megbántott valaki? Vagy csak úgy, minden ok nélkül hagyod el magadat?

- Hagyj nekem békét, orosz Mefisztofelesz, - felelt ingerülten Nezsdánov, - én most nem érek arra, hogy veled ízetlen elmésségeket váltsak.

Paklin felnevetett.

- Nem jól fejezted ki magad: ami elmés, az nem ízetlen, - ami ízetlen, az nem elmés.

- No, jól van, jól... Hiszen tudjuk, hogy te kellemes ember vagy.

- Te meg most ideges vagy, - mondta Paklin akadozva. - Vagy csakugyan történt valami?

- Semmi különös; - az történt, hogy ki nem dughatja az ember az orrát az utcára ezen a nyomorult Péterváron, anélkül, hogy valami aljasságra, ostobaságra, képtelen igazságtalanságra, hitványságra ne bukkanjon! Itt nem lehet tovább megélni.

- Azért hirdetted hát az újságokban, hogy állást keresel és kész vagy vidékre is menni, - dörmögött megint Osztrodumov.

- Természetes! A legnagyobb készséggel távozom el innen. Csak akadna valamely bolond ember, aki foglalkozást adna.

- Először itt kell a kötelességeket teljesíteni, - mondta jelentősen Másurina, még mindig félre nézve.

- Már, hogy mit? - kérdezte Nezsdánov, hirtelen Másurina felé fordulva.

Ez összeszorította a fogát.

- Majd megmondja önnek Osztrodumov.

Nezsdánov oda fordáit Osztrodumovhoz. De az csak krákogott, köhécselt, mintha azt akarta volna mondani: „Majd később”.

- De igazán és tréfán kívül - szólt közbe Paklin, - talán valami kellemetlen dolgot tudtál meg?

Nezsdánov fölugrott az ágyról, mintha valami feldobta volna.

- Ugyan micsoda kellemetlenséget akarnál még? - kiáltott, váratlanért éles hangon. - Fél Oroszország az éhhalállal küszködik. A „Moszkovszkija Vjedomoszti” diadalmaskodik, be akarják hozni a klasszicizmust, a diáksegélyző pénztárakat bezárják, mindenfelé spionkodnak, mindent elnyomnak, az árulkodások napirenden, hazugság és csalás mindenütt, - nincs hová egy lépést tennünk... S mindez neki még kevés, ő még újabb kellemetlenségeket vár, azt hiszi, hogy én tréfálok... Bászánovot elfogták, - tette hozzá kissé halkabb hangon, - a könyvtárban hallottam.

Osztrodumov és Másurina egyszerre kapták fel a fejüket.

- Kedves barátom, Dmitrijevics Elek, - kezdte Paklin, - izgatott vagy ez nagyon érthető. De hát elfeledted azt, hogy mely országban és milyen időkben élünk? Hiszen nálunk maga a vízbefúló kénytelen magának előkészíteni azt a szalmaszálat, amelybe kapaszkodni akar... Mire való hát az érzékenykedés? Szembe kell nézni az ördöggel, barátom, nem pedig gyermek módra makrancoskodni.

- Ah, kérlek, kérlek! - vágott közbe Nezsdánov fájdalmasan, még össze is rándultak az izmai, mint valami fájdalomtól. - Köztudomású, hogy te mily erélyes férfi vagy, hogy te senkitől és semmitől sem félsz...

- Hogy én senkitől sem félek? - kezdte volna Paklin.

- De ki lehetett az, aki Bászánovot feladta? - folytatta Nezsdánov, - meg nem foghatom!

- Természetes, hogy valamely jóbarát. Azok ilyenben igen helyre-legények, - már, hogy a jóbarátok. Azokkal ugyancsak óvatosnak kell lenni. Volt nekem például egy jóbarátom - és amint látszott: derék ember; - mennyire gondoskodott az rólam, a reputációmról! Jön néha hozzám: „Képzelje csak - azt mondja - milyen ostoba mendemondát terjesztettek önről: azt állítják, hogy ön az édes nagybátyját megmérgezte, - hogy ön egy háznál, ahol éppen akkor mutatták be, a háziasszonynak rögtön hátat fordítva ült le és egész este úgy ült ott. S hogy a háziasszony nem győzött eleget sírni e sértés miatt. - Mily ostoba ráfogás, mily aljasság! Hogy akadhatnak oly ostobák, akik ilyesmit elhisznek”. - No és? Egy év múlva összevesztem én ugyancsak ezzel az én jóbarátommal... És azt írja a búcsúlevelében: „Ön, ki megölte a bátyját!... Ön, aki nem restellt megsérteni egy tiszteletreméltó nőt, midőn háttal ült mellé... stb. stb.” - Hát ilyenek a jóbarátok.

Osztrodumov összenézett Másurinával.

- Dmitrijevics Elek! - dörrent közbe Osztrodumov erős basszus hangján, láthatólag végét akarván vetni a céltalan szóváltásnak, - Nikolájevics Vaszilytól levél jött Moszkvából.

Nezsdánov összerezzent s lesütötte a szemét.

- Mit ír? - kérdezte végre.

- Hát... nekünk kettőnknek - Osztrodumov itt a szemöldökével Másurinára mutatott, - el kell utaznunk.

- Hogyan? Őt is hívják?

- Őt is.

- Akkor hát mért késlekedtek?

- Tudni való, hogy miért... nincs pénzünk.

Nezsdánov fölkelt az ágyról és az ablakhoz ment.

- Sok kellene?

- Ötven rubel... Kevesebbel semmire sem megyünk.

Nezsdánov szünetet tartott.

- Most nekem magamnak sincs, - suttogta aztán, ujjaival az asztalon dobolva - de... keríthetek. Majd kerítek. Nálad a levél?

- A levél?... Hát... izé… persze...

- De mit titkolóztok ti én előttem? - kiáltott fel Paklin. - Hát nem érdemlem én meg a bizalmatokat? - Még ha nem is értenék mindenben egyet veletek arra nézve amire törekedtek, hát felteszitek rólam, hogy én képes volnék benneteket elárulni, vagy valamit kifecsegni?

- Akaratlanul... talán, - dörmögött Osztrodumov.

- Sem akaratlanul, sem szándékosan! Látom, Másurina kisasszony mosolyogva néz rám, de én azt mondom...

- Eszemben sincs a mosolygás, - mondta haragosan Másurina.

- Én azt mondom, - folytatta Paklin, - hogy önöknek nincs érzékük, uraim; hogy önök nem képesek megítélni: kik az önök igazi jóbarátai. Ha valaki elneveti magát, már arról azt képzelik, hogy az nem komoly ember...

- Hát talán nem úgy van? - szólt másodszor is haragosan Másurina.

- Önöknek például, - folytatta újabb felbuzdulással Paklin, ezúttal nem is felelve Másurinának - önöknek pénz kellene... Nezsdánovnak pedig most nincs... Hát hiszen adhatok én.

Nezsdánov hirtelen visszafordult az ablaktól.

- Nem... nem... minek volna az? Én majd kerítek... Előleget veszek fel a járadékomból... Ha jól emlékszem, ők még tartoznak nekem. Most pedig mutasd azt a levelet, Osztrodumov.

Osztrodumov egy kis ideig meg sem mozdult; azután körülnézett; azután felállt, egész testével előre hajolt, s a nadrágját felgyűrve, kihúzott a csizmaszárából egy gondosan összehajtogatott kék papírost; kihúzva a papírost, nem tudni miért: ráfújt, aztán átadta Nezsdánovnak.

Az elvette a levelet, szétnyitotta, figyelmesen elolvasta és átadta Másurinának... Ez előbb fölkelt a székéről, csak azután olvasta el a levelet és visszaadta Nezsdánovnak, ámbár Paklin már kinyújtotta érte a kezét, Nezsdánov vállat vont és odaadta a levelet Paklinnak. Paklin átfutotta az írást s jelentőségteljesen összeszorította ajkait, ünnepiesen és csendesen letette a papírt az asztalra. Arra Osztrodumov fölvette a levelet, meggyújtott egy vaskos gyufát, amely erős salétrombűzt terjesztett, s előbb jó magasra emelve a feje fölé a papírt, mintha jól meg akarná azt mutatni a jelenlévőknek, elégette azt egészen a gyufa tüzén, nem kímélve még az ujjait sem s a hamvát bedobta a kályhába. A műtét alatt senki egy szót sem szólt, senki meg nem mozdult. Mindnyájan lesütötték a szemüket. Osztrodumov feszülten, komolyan nézett, Nezsdánov bosszús volt, Paklin kimérten tartotta magát, Másurina pedig mintha ájtatos szertartásban vett volna részt.

Így múlt el egy vagy két perc... Azután mindnyájan kelletlenséget éreztek. Paklin volt az első, aki szükségét érezte a megszólalásnak.

- Nos? - kérdezte, - elfogadtatik az én áldozatom a haza oltárán vagy sem? Megengedtetik nekem, hogy ügyünk javára adhassak, ha nem is teljesen ötven rubelt, hát legalább huszonötöt vagy harmincat?

Nezsdánov hirtelen felriadt. Úgy látszott: felforrt a bosszúsága... Ezt a bosszúságot a levél ünnepies elégetése nem lohasztotta le s felháborodása csak alkalmat várt, hogy kitörhessen.

- Mondtam már, hogy nincs rá szükség, nem kell, nem kell... Ezt én meg nem engedem, el nem fogadom. Én kerítek pénzt, mindjárt kerítek. Nekem nem kell senki segítsége.

- No, pajtás, - mondta Paklin, - úgy látom én, hogy ha forradalmi ember vagy is, de nem nagy demokrata.

- Csak mondd ki világosan, hogy arisztokrata vagyok.

- Hát bizony arisztokrata is vagy... bizonyos mértékben.

Nezsdánov kényszeredetten nevetett.

- Te tudniillik arra célzol, hogy én nem vagyok törvényes fiú. Kár ezt cselekedned, szeretett barátom Én ezt te nélküled sem felejtem el.

Paklin összecsapta a kezét.

- Elek, kérlek, mi lelt? Hogy lehet így magyarázni az én szavaimat? Ma nem ismerek rád. - Nezsdánov türelmetlen mozdulatot tett a fejével és váltóval és kezével. - téged a Bászánov elfogatása keserített el, de hiszen ő maga viselte magát vigyázatlanul...

- Nem takargatta meggyőződéseit, - szólt közbe Másurina sötéten, - mi nekünk nem szabad őt elítélnünk.

- Igen; csakhogy neki másokra is gondolnia kellett volna, akiket most kompromittálhat.

- Miért képzeli ön ezt róla? - dörrent közbe Osztrodumov. - Bászánov erős jellemű ember, ő senkit el nem árul. Ami pedig a vigyázatlanságot illeti... Hát tudja mit? Nem mindenkinek adatott meg, hogy óvatos legyen, Paklin úr!

Paklin megsértődött és felelni akart, de Nezsdánov nem engedte őt szóhoz jutni.

- Uraim, - kiáltott föl - legyenek olyan jók, hagyják el most a politikát.

Csend következett.

- Ma Szkoropihinnal találkoztam, - szólalt meg újra Paklin, - ami országos kritikusunkkal, esztétikusunkkal és entuziasztánkkal. Mily kiállhatatlan egy szerzet! Örökösen pöfög és sziszeg, akár csak egy üveg megromlott savanyú kvasz, amelyet a pincér futtában az ujjával fog be dugó helyett, de az üveg nyakába egy szem mazsola szorult a kvasz egyre forr, fröcsög, sipít, - s amint kizúdul belőle mind a hab - a fenekén nem marad egyéb, mint néhány csöpp hitvány folyadék, amely nemcsak, hogy senkinek a szomját el nem olthatja, hanem még gyomorégést okoz... Roppant káros individuum a fiatalságra nézve.

A Paklin hasonlatát, bár igaz és találó volt, senki még csak egy mosolyra sem méltatta. Osztrodumov jegyzett meg annyit, hogy azon fiatal emberek, akik képesek az esztétika iránt érdeklődni, nem érdemlik meg a sajnálatot, még ha Szkoropihin megbolondítaná is őket.

- De kérem, - kiáltott fel hevesen Paklin, aki annál inkább tűzbe szokott jönni, mentői kevésbé értettek egyet vele, - megengedem, hogy ez nem politikai kérdés, de azért mégis csak fontos. Szkoropihin szerint minden régi művészi termék már csak azért is haszontalan, mert régi... E szerint a művészet nem volna egyéb, mint divat s komolyan beszélni róla nem is volna érdemes. Ha nincs a művészetben állandó, örök, - akkor vigye el az ördög! A tudományban, például a matematikában, csak nem tartjuk talán Eulert, Laplace-t, Gausst elavult tutyimutyiknak? Ha elismerjük ezek tekintélyét, hát akkor Raffaello és Mozart miért vén szamarak? Miért lázadna fel ezek ellen az önök kevélysége? A művészet törvényeit nehezebb megállapítani, mint a tudományokét - megengedem, de azért azok léteznek, s aki nem látja őket, az vak; hogy önkéntes, vagy önkéntelen vak, - az mindegy.

Paklin elhallgatott és senki utána nem szólt, mintha mindnyájan vizet tartottak volna a szájukban, - mintha mindnyájan részvéttel volnának Paklin iránt. Csak az egy Osztrodumov dünnyögött.

- Már én azért az olyan fiatal embereket, akiket Szkoropihin meg tud bolondítani, egy cseppet sem sajnálom.

- No, hát üssön belétek a menykő! - gondolta Paklin, - megyek én innen.

Azért jött Nezsdánovhoz, hogy közölje vele a tervét, amely szerint a Polyárnája Zvjezdá[1] folyóiratot (a Kolokol[2] már akkor megszűnt) külföldről be lehetne csempészni, de a beszélgetés olyan irányú volt, hogy jobbnak tartotta ezt a kérdést föl sem vetni. Paklin már a sapkája után nyúlt, mikor az előszobában minden előleges zaj vagy kopogtatás nélkül, egyszerre csak egy csodálatosan kellemes, férfias és életteljes bariton hang zendült meg, mely hang mintha valami rendkívüli nemességet, jólneveltséget, sőt kellemes illatot is árasztott volna.

- Itthon van Nezsdánov úr?

Mindnyájan meglepve néztek össze.

- Itthon van Nezsdánov úr? - ismételte a bariton.

- Igen, itthon van, - felelt végre Nezsdánov.

Az ajtó szerényen, könnyed legyintéssel nyílt ki, s bejött rajta egy negyvenévesnek látszó, magas, karcsú, méltóságos magatartású férfi, levéve előbb fényesre vasalt kalapját rövidre nyírt fejéről. Igen finom posztójú felső kabát volt rajta, amelynek gallérja, jóllehet már április vége felé járt az idő, a lehető legpompásabb hódprémmel volt ellátva s igen meglepte nemcsak Nezsdánovot és Paklint, de Másurinát, - sőt még Osztrodumovot is elegáns, önérzetes magatartásával és nyugodt, kedves köszöntésével. Megjelenésére önkéntelenül fölemelkedtek mindannyian.

[1] Sarki csillag.

[2] Kolokol = Harang. Herzen Sándor nagyhírű és nagyhatású folyóirata.

III.

Az elegáns férfi odament Nezsdánovhoz, és kedveskedő mosollyal szólalt meg:

- Nekem már volt szerencsém találkozni, sőt beszélgetni is önnel, Nezsdánov úr; mégpedig, - ha tetszik még rá emlékezni - tegnapelőtt a színházban. (A jövevény szünetet tartott, mintha feleltet várna; Nezsdánov könnyedén biccentett a fejével és elpirult). Igen! Ma pedig az ön újságbeli hirdetése folytán jelentem itt meg. Szeretnék önnel beszélni, ha ugyan nem volnék terhére a jelenlévő uraságoknak (A jövevény meghajtotta magát Másurinának, szürke svéd kesztyűs kezével pedig Paklin és Osztrodumov felé intett) és ha nem zavarnám őket...

- Nem... világért sem, - felelt Nezsdánov bizonyos önmegerőltetéssel. - Ezek az urak megengedik... Nem tetszik helyet foglalni?

A jövevény udvariasan meghajtotta magát s kellemes mozdulattal megfogva egy szék karját, magához húzta azt, de nem ült le, mert látta, hogy a többiek is állva maradnak, csak körülnézett fényes, bár félig behunyt szemeivel.

- Isten önnel, Dmitrics Elek, - szólt hirtelen Másurina, - majd később eljövök.

- Én is, - kapott a szón Osztrodumov, - majd én is... később.

Másurina, mintha a jövevényt bosszantani akarná, kikerülte azt, úgy nyújtotta a kezét Nezsdánovnak, s miután erősen megszorította a Nezsdánov kezét, kiment anélkül, hogy a többieknek köszönt volna. Osztrodumov követte őt és szükségtelenül kopogott a csizmájával, sőt néhányszor még el is húzta a száját, mintha azt akarta volna mondani: „Nesze neked, hódprémes!”

A jövevény mindkettőjüket udvarias, kissé kíváncsi tekintettel kísérte ki. Azután Paklinra nézett mintha azt várná, hogy az is kövesse a két eltávozott látogató példáját; de Paklin, akinek arcán az ismeretlen megérkeztével különös, tartózkodó mosolygás helyezkedett el, oldalra ment s meghúzta magát egy szögletben. Arra a jövevény leült a székre. Nezsdánov is helyet foglalt.

- Az én nevem Szipjágin, talán hallotta is ön már, - kezdte az idegen kevély szerénységgel.

De előbb el kell mondanunk: hogyan találkozott vele Nezsdánov a színházban?

Szadovszkijnak[1] Moszkvából történt átrándulása alkalmával az Osztrovszkij „Ne ülj a más szánkájába” című vígjátékét adták. Ruszákov, mint tudjuk, egyike volt a híres színművész legkedveltebb szerepeinek. Ebéd előtt Nezsdánov bement a pénztárba, ahol elég sok ember volt. Földszinti jegyet akart váltani, de abban a pillanatban, mikor a pénztár nyílásához lépett, egy katonatiszt oda kiáltott a pénztárnoknak s a Nezsdánov feje fölött egy három rubeles bankjegyet nyújtogatott neki; „Ennek (ti. Nezsdánovnak) bizonyosan vissza kell előbb adni a pénzéből, nekem pedig nem kell: adjon hát, kérem, előbb nekem egy jegyet az első sorba... sietek.” - Bocsásson meg, tisztelt katonatiszt úr, - szólt éles hangon Nezsdánov, - én magam is az első sorba akarok jegyet váltani s azzal bedobott a kis ablakon három rubelt - összes készpénzét. A pénztárnok kiadta neki a jegyet s este Nezsdánov a Sándor Színházban az arisztokraták közé jutott.

Rosszul volt öltözve, nem volt kesztyűje, a cipője nem volt tiszta, zavarban volt s ez érzése miatt nagyon bosszankodott magára. Jobboldalt egy rendjelekkel elárasztott tábornok ült, mellette bal felől pedig az az elegáns úr, Szipjágin titkos tanácsos, akinek két nap múltán történt megjelenése annyira kihozta a sodrából Másurinát és Osztrodumovot. A tábornok csak ritkán tekintett Nezsdánovra, mint valami illetlen, váratlan, sőt bántó dologra; ellenben Szipjágin ugyan kancsalgó, de nem ellenséges tekinteteket vetett rá. Nezsdánov a körülötte volt összes arcokban először is inkább személyiségeket látott, mint arcokat, másodszor azok igen jó ismerősök voltak egymás közt, egymással rövid szavakkal, sőt egyszerű indulatszókkal és üdvözletekkel érintkeztek, némelyek pedig minden teketória nélkül a Nezsdánov fején keresztül társalogtak; ő meg mozdulatlanul, kényelmetlenül ült széles székében, mint valami pária. Keserűséget, szégyent és kellemetlenséget érzett a lelkén; nagyon keveset élvezte az Osztrovszkij vígjátékát s a Szadovszkij előadó művészetét. S egyszerre csak - oh, csodák-csodája! - egy felvonásközben a balfelőli szomszédja, nem a rendjeles tábornok, hanem a másik szomszédja, akinek semmi kitüntetése sem volt a mellén, megszólította őt udvariasan, lágyan, valami behízelgő leereszkedéssel. Az Osztrovszkij darabjáról szólt, azt óhajtva megtudni Nezsdánovtól, „mint a fiatal nemzedék egyik képviselőjétől”, hogy mit tart az arról a vígjátékról? A meglepett, csaknem megijedt Nezsdánov eleinte összefüggéstelen, egyes szavakból álló feleleteket adott... még a szíve is megdobogott; hanem azután bosszankodni kezdett magára, hogy miért lett ő oly izgatott? Nem olyan ember-e ő is, mint akárki! És el kezdte előadni a nézeteit fesztelenül, leplezetlenül, utoljára már oly hangosan s oly nekihevüléssel, hogy láthatólag terhére volt érdemrendekkel meghintett szomszédjának.

Nezsdánov rajongó tisztelője volt Osztrovszkijnak, de dacára a tehetség iránti tiszteletének, nem helyeselte a „Ne ülj a más szánkájába” című vígjátékban kifejezett azon nyílt szándékot, mely a Vihorjev torzalakjában a civilizációt nevetségessé tette. Udvarias szomszédja nagy figyelemmel, helyesléssel hallgatta őt s a következő fölvonásközben megint szót kezdett vele, de már nem az Osztrovszkij vígjátékáról, hanem általában mindenféle életbevágó, tudományos, sőt politikai dolgokról is; láthatólag érdeklődött fiatal és ékesszólású beszélgető-társa iránt. Nezsdánov pedig, úgymint eddig, nem csak nem érezte magát feszélyezettnek, hanem még, amint mondani szokás, - kissé tódítgatott is. - Ha kíváncsi vagy, - gondolta magában, - hát nesze! - a tábornok szomszédja már nem csak egyszerű kellemetlenséget érzett, hanem ingerültséget és gyanút is.

A darab végével Szipjágin nagyon szívesen búcsúzott el Nezsdánovtól, de nem kérdezte meg annak a nevét és ő maga sem mondta meg a magáét. Míg a kocsijára várt a lépcső alján, összekerült egy jó barátjával, G. herceg szárnysegéddel.

- Néztelek a páholyból, - mondta a herceg nevetve az illatos bajusza alól, - tudod-e, kivel beszéltél te?

- Nem tudom én, - hát te?

- Ugye bizony: nem ostoba legényke?

- De nem ám; ki az?

A herceg lehajtott füléhez, franciául ezt súgta neki:

- A testvérem. Igen, ő az én testvérem. Az apám természetes fia... a neve Nezsdánov. Majd valamikor beszélek veled róla Az apám egyáltalában nem várta volt őt, azért is adatta neki a Nezsdánov[2] nevet. Hanem gondoskodott is sorsáról... il lui a fait un sors... Mink járadékot adunk neki. Okos gyerek... nagyon jó nevelést kapott, - ugyancsak az apám jóvoltából. Csakhogy egészen kilódult a kerékvágásból, republikánus vagy mi!... Mi nem szoktuk őt elfogadni II est impossible! No de Isten veled: hallom, hogy a kocsimat kiáltják.

A herceg távozott, Szipjágin pedig másnap olvasta a Policejszkije Vjedomoszti-ban a Nezsdánov hirdetését és - felkereste őt.

- A nevem Szipjágin - mondta Nezsdánovnak, egy szalmaszéken ülve amellett s fürkésző tekintetével nézegetve azt, - megtudtam a hírlapból, hogy ön állást keres s én a következő ajánlattal jövök önhöz. Nős vagyok; van egy kilencéves fiam; kimondom egyenesen, hogy nagyon tehetséges gyerek. A nyár és ősz nagy részét falun töltjük, az sz-i kormányzóságban, öt versztányira a kormányzósági székvárostól. Tehát, volna-e kedve velünk oda jönni a szünidőre, fiamat az orosz nyelvre és történetre tanítani, éppen azon tantárgyakra, amelyeket ön a hirdetésben említ? Merem remélni, hogy ön meg lesz elégedve velem, a családommal, sőt a birtokunk vidékével is. Van pompás kertünk, folyónk, kitűnő levegőnk, tágas házunk és lakásunk... Elfogadja ajánlatomat? Ha igen, akkor már csak az ön föltételeit kell megtudnom, ámbár nem hiszem, - tette hozzá Szipjágin könnyed sóhajjal, - hogy ebben a tekintetben köztünk nehézségek lehetnének.

Amíg Szipjágin beszélt, Nezsdánov folytonosan nézte őt, nem nagy, kissé hátravetett fejét, keskeny és alacsony, de értelmes homlokát, finom római orrát, barátságos szemét, szabályos ajkát, amelyről csak úgy patakzott a szíves beszéd, nézte hosszú angolos pofaszakállát és csodálkozott. - Mi akar ez lenni? - gondolta magában, - miért szíveskedik ez az ember annyira én velem? Ez az arisztokrata - és én? Hogy kerültünk mi össze? Mi hozta őt én hozzám?

Annyira elmélyedt gondolataiba, hogy még akkor sem nyitotta ki a száját, mikor Szipjágin a beszédét befejezve elhallgatott, várva a feleletet. Szipjágin odapillantott abba a szögletbe, ahol Paklin húzta meg magát, nem kisebb meglepetéssel látva őt a szemével, mint Nezsdánov. - Talán e harmadik személynek a jelenléte feszélyezte Nezsdánovot a felelet adásban? - Szipjágin felvonta a szemöldökét, mintha megadná magát a környezet sajátosságának, amelybe egyébiránt egészen a maga jószántából jutott, és a szemöldöke után fölemelte a hangját is, ismételve a kérdését.

Nezsdánov felrezzent.

- Természetes, - szólalt meg kissé szaporán; - én... elfogadom... szívesen... bár meg kell vallanom... hogy lehetetlen bizonyos meglepetést nem éreznem... minthogy nincs semminemű ajánlásom, sőt azok a nézetek is, amelyeket tegnapelőtt a színházban nyilvánítottam, inkább arra valók, hogy önt elriasszák...

- Ebben ön nagyon csalódik, kedves Dmitrics Dmitrics Elek, azt hiszem: jól mondom? - mondta mosolyogva Szipjágin. -Én, merem állítani, ismeretes vagyok, mint a liberális és progresszív eszmék embere; s az ön nézetei, nem tekintve azokat, amelyek a fiatalsággal együtt járnak, amely fiatalság - bocsánat a szóért - mindig hajlandó bizonyos túlzásokra, azok az ön nézetei egy csöppet sem ellenkeznek az enyéimmel, sőt tetszenek nekem ifjonti lángolásukkal!

Szipjágin minden habozás nélkül beszélt: úgy folyt az ő kerek, folyékony beszéde, mint méz az olajon.

- A feleségem teljesen osztja az én nézeteimet, - folytatta, - sőt az ő fölfogása talán még közelebb áll az önéhez, mint az enyémhez; ez érthető is: ő fiatalabb! Mikor a mi találkozásunk után másnap olvastam az ön nevét az újságokban, amelyet ön - mellékesen megjegyezve: a szokás ellenére - a lakása címével együtt hirdetett, (az ön nevét én már a színházban megtudtam), hát... ez... ez a dolog engem meglepett. Ebben a véletlenségben én bizonyos... engedjen meg a babonás kifejezésért - bizonyos... hogy úgy mondjam, - útmutatást láttam a sors részéről... Ön ajánlást említett; de nekem nincs szükségem ajánlásra. Az ön külseje, az ön személyisége nekem rokonszenves. Ez nekem elég. Én megszoktam, hogy higgyek a szememnek. E szerint tehát - remélhetek? Elfogadja ön ajánlatomat?

- Elfogadom... természetesen - felelt Nezsdánov, - és rajta leszek, hogy igazoljam az ön bizalmát. Csak engedje meg, hogy egy dolog felől már most eleve értesítsem önt: szívesen leszek a fiának tanítója, de kiszolgáló felügyelője nem. Erre én nem vagyok alkalmas; meg nem is akarom megkötni magamat, nem akarom szabadságomat korlátoztatni.

Szipjágin könnyedén legyintett a kezével, mintha legyet hajtana el.

- Legyen nyugodt, kedvesem Ön nem az a liszt, amelyből szolgálattevő felügyelőket szoktam sütni, de nekem nincs is szükségem felügyelőre. Én tanítót keresek s azt feltaláltam. No és a föltételek? A fizetési föltételek? a megvetésre méltó pénz?

Nezsdánov ötölt-hatolt...

- Tudja mit, - mondta Szipjágin, - egész testével előre hajolva s ujja hegyével gyöngéden megérintve a Nezsdánov térdét, - jóravaló emberek közt az ilyen kérdést pár szóval el lehet intézni. Fölajánlok önnek havonként száz rubelt; az úti kiadásokat oda és vissza - természetesen - én viselem. Elfogadja?

Nezsdánov megint elpirult.

- Ez sokkal több, mint amennyit én kérni akartam... mert én...

- Nagyon jól van, nagyon jól, - vágott közbe Szipjágin Én már ezt befejezett dolognak tekintem önt pedig mint családtagot.

Felkelt a székről s egyszeribe oly vidám lett, mintha valami ajándékot kapott volna. Minden mozdulatában bizonyos bizalmasság és kedélyesség volt észrevehető.

- Mi a napokban már elutazunk, - szólt fesztelen hangon, - én szeretem a tavaszt falun tölteni, ámbár foglalkozásomnál fogva prózai ember s a városhoz kötött vagyok... Ugyanezért engedje meg, hogy az ő első hónapját a mai naptól számítsuk. Feleségem már Moszkvában van a fiammal. Előre utazott. Majd a faluban utolérjük őket... a természet ölén. Mi ketten együtt utazunk... legényesen hehe! - Szipjágin kacérkodva, röviden, az orrán keresztül nevetett. - És most…

A felöltője zsebéből kivett egy fekete ezüstözött tárcát, abból egy névjegyet.

- Tessék az itteni lakásom. Látogasson meg, akár holnap is. Úgy... tizenkét óra felé. Még majd beszélgetünk. Kifejtem a nevelést illető nézeteimet... Na és meghatározzuk az elutazás idejét is. Szipjágin megfogta a Nezsdánov kezét. S tudja mit? - tette hozzá halkabb hangon és a fejét félre billentve: - ha tán előlegre volna szüksége... Csak minden teketória nélkül! például egy havi fizetés...

Nezsdánov egyszerűen nem tudta, hogy mit feleljen s tovább is meglepetten nézte azt a vidám, kellemes, egyúttal pedig oly idegen arcot, amely oly közel állt hozzá s oly jóakaratúlag mosolygott reá.

- Nincs rá szüksége, mi? - suttogta Szipjágin.

- Ha megengedi: majd megmondom holnap, - szólt végre Nezsdánov.

- Helyes! Tehát a viszontlátásra! Holnapig!

Szipjágin elbocsátotta a Nezsdánov kezét és távozni akart.

- Szabadjon kérdeznem, - szólalt meg hirtelen Nezsdánov, - ön azt mondta az imént, hogy már a színházban megtudta a nevemet? Kitől tudta meg?

- Kitől? Hát egy jó ismerősétől s azt hiszem rokonától: G. hercegtől.

- A szárnysegédtől?

- Igen, tőle.

Nezsdánov még jobban elpirult, mint eddig, kinyitotta a száját, de semmit sem szólt. Szipjágin újra megszorította a kezét, csakhogy ezúttal szótlanul, s meghajtva magát elébb Nezsdánovnak, azután Paklinnak, az ajtónál feltette a kalapját és kiment, arcán elégült mosollyal; e mosolyban ama mély hatás érzete volt, amelyet az ő látogatásának az ő hite szerint minden bizonyossal keltenie kellett.

[1] Egy híres színész.

[2] Nezsdánov (ejtsd: nyezsdánov) = váratlan.

IV.

Alig lépte át Szipjágin az ajtó-küszöböt, amint Paklin fölugrott a helyéről, Nezsdánovhoz rohant és elkezdett annak gratulálni.

- No, megfogtad az anyját! - ismételte kacarászva és lábával tipegve. - Mert tudod-e te, hogy ki ez? A híres Szipjágin kamarás, bizonyos tekintetben oszlopos ember, leendő miniszter.

- Én sohse hallottam róla, - felelt kedvetlenül Nezsdánov.

Paklin kétségbeesetten csapta össze a kezét.

- Hiszen éppen az a mi bajunk, Dmitrics Elek, hogy mi senkit sem ismerünk. Cselekedni akarunk, föl akarjuk fordítani a világot fenekestől és kívül élünk azon a világon, csak két-három barátunkkal érintkezünk, egy szűk köröcskében, egy helyen forgunk.

- Megbocsáss, - vágott közbe Nezsdánov, - ez nem igaz. Mink csak az ellenségeinkkel nem akarunk érintkezni, de ami a magunk félét, a népet illeti: azzal folytonos összeköttetésben állunk.

- Megállj, megállj, megállj! - szólt s nem hagyta a magáét Paklin, - először is: ami az ellenségeket illeti, hát engedd meg, hogy Goethét idézzem neked:

Wer den Dichter will versteh’n
Muss in Dichter’s Lande geh’n

én pedig azt mondom:

Wer die Feinde will versteh’n
Muss in Feindes Lande geh’n

- Ellenségeinket kerülni, nem ismerni az ő szokásaikat és erkölcseiket, nem helyes. Nem helyes!... Úgy, úgy! Ha meg akarom a farkast lőni az erdőn, - ismernem kell a búvóhelyeit... Másodszor te az imént azt mondtad: összeköttetésben állunk a néppel... Kedves lelkem! 1862-ben a lengyelek bevették magukat „dolyászu” - az erdőbe; s mi most ugyanazon erdőbe megyünk, vagyis a nép közé, amely miránk nézve siketebb és járatlanabb, mint bármely rengeteg.

- Hát mit kellene te szerinted tennünk?

- A hinduk a Dzsaggernaut kerekei alá vetik magukat, - folytatta Paklin sötéten; - az eltiporja őket s ők boldogan halnak meg. Nekünk is megvan a magunk Dzsaggernautja. Ez ugyancsak tipor bennünket, de abban nincs semmi boldogító.

- Hát mit kellene te szerinted tennünk? - ismételte Nezsdánov csaknem kiabálva. - Talán irányregényeket írni vagy mi?

Paklin eleresztette a kezét, s fejét a bal válla felé billentette.

- Regényeket írni te minden bizonnyal tudnál, minthogy van benned írói véna... No, ne haragudjál, nem szólok róla többet. Tudom, hogy nem szereted, ha erre célozgatnak; különben én egyet értek veled: nem valami kellemes dolog efféle irányzatos tákolmányokat írni, kivált olyan újabb divatú fordulatukkal, mint teszem azt: „Ah! én szeretem önt!” - ugrott hozzá a kisasszony. - „Nekem mindegy, - vakarta meg a fejét az udvarló.” - Azért ismétlem én: közeledjetek minden rangú emberekhez, kezdve a legelőkelőbbeken! Nem lehet magunkat csak Osztrodumovokra bízni. Becsületes, jó emberek, - de ostobák és ostobák! Nézd meg jól a mi barátunkat! Még a csizmatalpa sem olyan, mint az okos embereké szokott lenni. Vagy hát ugyan miért ment ő el innen az imént? Nem akar egy szobában maradni, közös levegőt színi egy arisztokratával.

- Kérlek, ne beszélj így én előttem Osztrodumovról, - szólt közbe indulatosan Nezsdánov; - esetlen csizmát hord, mert az olcsóbb.

- Nem abban az értelemben mondtam én, - kezdte volna Paklin.

- Hogy pedig nem akar egy szobában maradni egy arisztokratával, - folytatta Nezsdánov fölemelt hangon, - azt én csak becsülöm benne; ami fődolog: ő föl tudja magát áldozni s ha kell: kész a halálba menni, amit én és te meg nem tennénk.

Paklin elgörbítette az ő szánalmas arcát és rámutatott a bicegő, vékony lábaira.

- Ugyan hát, hogy küzdhetnék én, kedves barátom, Dmitrics Elek! Gondold meg csak! No, de ettől eltekintve... Ismétlem: nagyon örülök, hogy te összekerültél Szipjágin úrral, sőt nagy hasznot is várok ebből a mi ügyünkre nézve. Te előkelő körbe jutsz. Meglátod azokat a gavallérokat, azokat az acélrugóra járó, bársony kezű hölgyeket, mint a „Spanyolországi levelek”-ben mondva van; tanulmányozd őket, pajtás, tanulmányozd! Ha epikureista volnál, még féltenélek is... igazán! De hiszen te nem azért kerestél talán állást?

- Azért fogadom el ezt az állást, - szólt Nezsdánov, - hogy éhen ne vesszek... S hogy titőletek legalább egy időre megszabaduljak, - tette hozzá gondolatban.

- No persze, persze! Éppen azért mondom, hogy tanulmányozz. Hanem milyen illatot hagyott maga után az az úr! - Paklin megszippantotta orrával a levegőt. - Ez aztán az igazi ámbra, amelyről a Gogol Revizor-jában a városi kapitányné ábrándozott.

- Ő G. hercegnél tudakozódott felőlem, - mondta Nezsdánov tompán, megint az ablakhoz menve; - e szerint valószínűleg tudja már az én egész történetemet.

- Nem valószínűleg, hanem egész bizonyosan. No és? Fogadni mernék rá, hogy éppen ezért jutott eszébe, hogy téged házitanítóul meghívjon. Akárhogy okoskodol is, te mégis csak arisztokrata vagy - vér szerint. Tehát: közéjük való ember. No, de már sokáig is üldögélek nálad; ideje, hogy az irodába menjek, a rabszolgatartóimhoz. - Isten veled, testvér.

Paklin az ajtóhoz akart menni, de aztán megállt és visszafordult.

- Nézd csak, Elek, - mondta behízelgő hangon, - az imént visszataszítottál, neked most lesz elég pénzed, ezt én tudom, hanem azért engedd meg, hogy legalább valamicskét áldozzak a közös ügyre! Egyébbel úgysem lehetek annak hasznára, hát legalább a zsebemmel! Nézd: egy tízrubeles bankjegyet teszek az asztalra. Elfogadtatik?

Nezsdánov nem felelt, meg sem mozdult.

- A hallgatás beleegyezés! Köszönöm! - kiáltott föl vígan Paklin és eltűnt.

Nezsdánov egyedül maradt... Nézett ki az ablakon át a sötét, szűk udvarra, amelyre még a nyári nap sugarai sem jutottak be - és sötét volt neki magának is az arca.

Nezsdánov - amint már tudjuk, - fia volt a gazdag tábornok-szárnysegéd G. hercegnek és a herceg leánya nevelőnőjének, a nemesi nőnevelő-intézet egy csinos növendékének, aki a szülés napján meg is halt. Első nevelését Nezsdánov egy ügyes és szigorú svájci pedagógus nevelő-intézetében kapta, aztán egyetemre ment, ő maga jogász szeretett volna lenni, de tábornokapja, aki gyűlölte a nihilistákat, az „esztétikára” kényszerítette őt, mint Nezsdánov gúnyosan mondogatni szokta, vagyis a histórico-filológiai fakultásra. Nezsdánov évente mindössze kétszer-háromszor találkozott az apjával, de ez érdeklődött a fia sorsa iránt s halálakor „Násztyenka (a Nezsdánov anyja) emlékére” hatezer ezüst rubelnyi tőkét hagyott rá, amelynek kamatait testvérei, a G. hercegek, „járadék” cím alatt fizetgették neki.

Paklin nem ok nélkül mondta őt arisztokratának; minden porcikája elárulta fajbeliségét: apró fülei, kezei, lábai, némiképp igénytelen, de finom arcvonásai, gyöngéd bőre, lágy fürtű haja, még kissé raccsoló, de kellemes hangja is. Rendkívül ideges, rendkívül hiú, érzékeny, sőt makrancos volt; a ferde helyzet, amelyben gyerekkora óta leledzett, könnyen sértődő és ingerlékeny természetűvé tette őt; de veleszületett nemeslelkűsége nem engedte, hogy gyanakodó és bizalmatlan legyen. Ugyancsak eme ferde helyzetének voltak tulajdoníthatók a nála mutatkozott ellentétességek is. Tiszta és csinos volt egész a nyalkaságig, válogatós az émelygősségig, mégis olyannak akart látszani, legalább szóval, mintha cinikus és nyers volna; természete szerint idealista volt, szenvedélyes és szűzies, vakmerő és félénk egy és ugyanazon időben, de mint homályos származású, restellte úgy a félénkségét, mint a szűziességét és feladatának tartotta, hogy az ideálizmust gúnyolja. Szíve gyöngéd volt és kerülte az embereket, hirtelen haragú volt, de sohasem volt haragtartó. Neheztelt az apjára azért, hogy az őt az „esztétikára” kényszerítette; nyíltan, mindenki előtt csak politikai és szociális kérdésekkel foglalkozott, a legszélsőbb nézeteket nyilvánította - (s azok nem voltak nála üres frázisok!) - titokban pedig élvezte a művészetet, költészetet, a szépet minden jelentkezésében, sőt maga is írt verseket. Gondosan rejtegette a verses füzeteit s pétervári barátai közül csak az egy Paklin sejtette azok létezését, az is csak sajátos szimatjánál fogva. Semmi sem bántotta, semmi sem sértette Nezsdánovot annyira, mint csak a legkisebb célzás is az ő versírására, erre az ő szerinte megbocsáthatatlan gyengéjére. A svájci nevelő jóvoltából elég sok ismerete volt és nem idegenkedett a munkától; sőt igen szívesen dolgozott - persze egy kissé lázasan és nem nagy kitartással. Barátai szerették... vonzódtak hozzá becsületességéért, jóságáért és tisztaságáért; de Nezsdánov nem született szerencsés csillagzat alatt; nem volt könnyű az élete. Ezt ő nagyon mélyen érezte s dacára a jóbarátok szeretetének, elhagyatottnak érezte magát.

Még mindig az ablak mellett állott s gondolkozott; búsan és fájdalmasan gondolt az elutazásra, sorsának új és váratlan fordulatára. Pétervárat nem sajnálta; nem hagyhatott benne semmi olyast, ami neki különösen kedves lett volna; aztán tudta azt is, hogy őszre megint visszajön. Hanem azért elfogta őt a tűnődés és önkéntelen szomorúságot érzett.

„Micsoda tanító vagyok én! - gondolta magában, - micsoda pedagógus!” Kész volt vádolni magát azért, hogy tanítói tisztségre vállalkozott. Pedig ez a vád nem lett volna igazságos. Nezsdánovnak elég tanultsága volt s dacára egyenetlen temperamentumának, a gyermekek szívesen közeledtek hozzá. A Nezsdánovon erőt vett szomorúság azon érzésből fakadt, amely minden lakásváltoztatásnál elő szokott fordulni s amelyet érezni szokott minden melancholikus, révedezésre hajló ember; élénk sanguinikus emberek ezt az érzést nem ismerik; ezek inkább örvendeznek, mikor mindennapi életmódjukban változás áll be, mikor megszokott környezetük megváltozik. Nezsdánov annyira elmélyedt gondolataiba, hogy lassankint, csaknem öntudatlanul már szavakba is öntötte azokat; a benne buzgó érzelmek már ritmikus formát öltöttek...

- Piha! az ördögbe is! - kiáltott föl hangosan, - amint látom: mindjárt verset írok!

Összerezzent, eltávozott az ablaktól s meglátta az asztalon a Paklintól ott hagyott tízrubeles papírpénzt, zsebre tette azt és elkezdett le- s följárni a szobában.

- Előleget kell vennem, - tűnődött magában, - hiszen maga ajánlotta föl az az úr! Száz rubel s az én testvéreimtől - ő méltóságaiktól - száz rubel... ötven rubel az adósságokra, ötven vagy hetven az útra a többit pedig Osztrodumovnak. És amit Paklin adott, azt is neki. De még Merkulovtól is kell kapni valamit...

Míg e számadásokkal bíbelődött, újra megmoccantak lelkében az iménti ritmikus érzékek. Megállt, elgondolkozott és oldalra nézve szinte megzsibbadt álló helyében. Azután mintegy tapogatva megkereste és kinyitotta az asztalfiókját s kivett annak a legmélyéből egy írásos füzetet...

Leült a székre, s még mindig félrenézve, tollat vett a kezébe s az orra alatt valamit döngve, néha hátra vetette a haját, aztán elkezdett sorokat írni egymás alá, kihúzgálva, újra fölírva egyes szavakat és sorokat...

Az előszobába vezető ajtó félig kinyílt - és Másurina feje látszott a nyílásban. Nezsdánov nem vette őt észre és folytatta a munkáját. Másurina sokáig, merően nézte őt s jobbra-balra megingatva a fejét, visszavonult De Nezsdánov hirtelen fölegyenesedett, körülnézett és bosszúsan szólalt meg:

- Á! kegyed az! - És bedobta a füzetet az asztalfiókba.

Erre Másurina szilárd léptekkel bejött a szobába.

- Osztrodumov küldött, - szólalt meg lassan Másurina, - még pedig azért, hogy megtudjam, mikor lehetne pénzt kapni? Ha még ma adhatna ön, akkor mi még ma este elutaznánk.

- Ma már nem lehet, - felelt Nezsdánov és szemöldökeit összevonta, - jöjjön el, kérem, holnap.

- Hány órakor?

- Két órakor.

- Jól van.

Másurina kis ideig szünetet tartott, aztán hirtelen kezét nyújtotta Nezsdánovnak.

- Úgy látom; háborgatom önt; bocsásson meg. Aztán meg... hiszen én is elutazom. Ki tudja: látjuk-e még egymást?1 El akartam öntől búcsúzni.

Nezsdánov megszorította Másurina vörös, hideg ujjait.

- Látta kegyed itt azt az urat? Megegyeztem vele. Elmegyek hozzá, foglalkozást kapok tőle. Birtoka a sz-i kormányzóságban van, közel Sz.-hez.

Másurina arcán örvendező mosoly villant meg.

- Sz. mellett! Akkor hát talán még találkozhatunk is. Lehet, hogy oda küldenek bennünket. - Másurina itt fölsóhajtott. - Ah, Dmitrics Elek...

- Nos? - kérdezte Nezsdánov.

Másurina tartózkodóbb kifejezést öltött arcára.

- Semmi! Isten önnel! Semmi!

S még egyszer megszorítva a Nezsdánov kezét, eltávozott.

„Egész Pétervárott senki sem ragaszkodik hozzám annyira, mint ez a... ez a különös teremtés! - gondolta Nezsdánov. - De hát nagy szükség nem volt rá, hogy most így megzavarjon... Egyébiránt így még jobb.”

Másnap délelőtt Nezsdánov elindult a Szipjágin városi szállására. Ott egy pompás dolgozószobába vezették, mely oly szigorú stílű bútorokkal volt berendezve, minők csak egy gavallér és liberális államférfihoz méltók; egy nagy íróasztalon roppant nagy elefántcsont papírvágó kések hevertek, amelyekkel soha semmit föl nem vágtak, azok mellett nagy csomó ügyiratok, amelyek soha senkinek hasznára nem voltak; ebben a szobában s az asztal mellett ülve hallgatta Nezsdánov egy egész óra hosszat a szabad gondolkozású úr okos, jóakaratú és kegyes beszédét, amellyel az őt úgy elárasztotta, mint valami olajjal; megkapta végre attól a száz rubel előleget s tíz nap múltán ugyanazon Nezsdánov egy első osztályú vasúti kocsi külön szakaszának bársony pamlagján félig fekvő helyzetben, ugyanazon okos és liberális államférfiúval és gavallérral együtt, a nikolajevszki-vasút rázós sínein Moszkva felé robogott.

V.

Nagy, görög homlokzatú kőháznak a vendéglátó termében várta óráról-órára a Szipjágin felesége, Mihájlovna Valentina, egy igen szép asszony, a férje megérkeztét, aki sürgöny útján jelezte volt jövetelét. A szóban levő házat még a század elején a Szipjágin apja építtette, aki nevezetes agronómus és „embernyúzó” volt. A vendéglátó-terem berendezése a legújabb, legelegánsabb ízlésű volt: minden kedves és barátságos volt benne, minden, kezdve a kreton húzatok és drapériák kellemes tarkaságától a különféle porcellán, bronz és kristály aprólékosságig, amely állványokon, asztalokon szétszórtan hevert, minden lágyan és kellemesen csillogott ki és egyesült a májusi nap sugaraival, amelyek vígan szűrődtek be a magas, széltére nyitott ablakokon. A terem levegője, melyet gyöngyvirág illat hatott át (e remek tavaszi virágokból nagy csokrok fehérlettek itt is, amott is), alig lendült meg néha a könnyed szellő áramlatától, amely a festőiesen csoportosított kert fölött szelíden lengedezett.

Remek kép! S ezt a képet kiegészítette maga a háziasszony, Szipjágina Mihájlovna Valentina, életet és gondolatot adva annak. Szipjáginné mintegy harmincéves, magas termetű, sötét-barna hajú nő volt, barna, egyszínű, de friss arccal, amely az ő csodálatos, mély, bársonyos szemeivel a Sixtusi Madonnára emlékeztetett. Ajkai kissé szélesek és halványak, vállai kissé magasak, kezei kissé nagyok voltak... Mindazáltal mindenki, aki látta volna őt, mily szabadon, könnyedén járt-kelt a vendéglátójában, hol lehajolva finom, kissé feszes derekával a virágok fölé, mosolyogva szagolgatván azokat, hol más helyre téve át valami kínai vázát, hol gyorsan megigazgatva a tükör előtt fényes haját, miközben csodaszép szemeit kissé lehunyta, - mondjuk: mindenki felkiáltott volna magában, de talán fennhangon is, hogy soha még bájosabb teremtést nem látott.

Egy szép, göndörhajú, mintegy kilencéves fiúcska, skót öltözetben, csupasz lábakkal, erősen kenőcsözött és bodorított hajjal, gyorsan futott be a vendéglátóba s Mihájlovna Valentina láttára hirtelen megállt.