GULÁCSY IRÉN

PAX VOBIS

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

MESSZI UTAK VÁNDORA

I.

Esteledett. A május eleji szél lágy fuvallattal lengette meg a föld, a friss füvek és fák tavaszi illatát. Körülfolyta a vöröskői vár csillagalakban emelkedő hatalmas épülettömbjét is. Föllibbent a bástyatornyokhoz, majd az erősség közepéből kicsúcsosodó földhalom hegyén megint elomlott.

Fent a toronyban mély hangon kondult a harang. A vár urasága, Pálffy János gróf horvát bán úr és családja ilyenkor szokott felköszönni az esteli táblától. A mélyöblű, boltíves ablakok sorba megvilágosodtak. A vaskosarak rostélyain keresztül látni lehetett, ahogy a kamaraszolgák készítgetik az uraságok számára az éjszakai nyugvóhelyeket.

Rendszerint nem sokáig világítottak bentről. A vár népe korán kelt, de korán tért pihenni is. Ma azonban kivételes nap lehetett odafönn, mert asztal után népesült csak meg a vár palotai része! Folyvást imbolyogtak az árnyak oda-vissza a függönyök mögött. Mintha készülődnének ott fönn valamire.

Csak egypár ablakban hunyt ki hamarosan a fény. Akinek ott pelyhezték a fészkét, nyilván ő maga akart kifelé látni inkább, mint látszani. Erre valló jel az is, hogy kilobbanván a gyertyák, egy óvatos kéz eligazgatta az ablaktábla fehér függönykéit, csupán egy kis kandikáló rést hagyva a szélén. Annyit, amennyin egy barackformán hamvas, barnapiros arcocska fele és a levendulakék szemek páros csillagából egy kifért. A magas homlok, üde piros száj, a kicsit erős és kemény, de nemesen formált áll nem voltak fontosak most. Fő a tekintet! Hogy az fölfogjon mindent. Hogy el ne vétse még a külső homályban lengő-libegő árnyakat se.

Tizenhat-tizennyolc évvel vállal az ember ilyen kényelmetlen föladatokat, ha az az ember történetesen fűzővállat és abroncsos szoknyácskát visel…

Vajon ki lehet a kíváncsi asszonyemberke, és mi érdekelheti ilyen nagyon, ilyen rejtve abból a külső világból, melyből pedig alig sejlik ki már valami a hatalmas várkapu Gyermekjézust tartó Madonnáján, s a tőle befelé futó kőpárkányokon kívül?

Majd kerül mindjárt, aki nyomra vezessen.

Mert lám, a kapuszegélyező bokrok megrezdülnek, ágaik hullámzanak. Arra való jelek ezek, hogy valaki elosont alattuk. Hozzá nem is közönséges «valaki»! Magasabb a rendesnél – egy lóval.

Ott fent a sötét ablakban izgatottan rezdült meg a függönyt fogó kis kéz. Az abroncsos szoknyácska selyme átzizegett a szobán. Ablak helyett ajtó lett most az őrállomás.

De legalább nem kellett már soká türelmezni. Alig tette kezét a vaskilincsre, alig lapította fülét az ajtódeszkára a bent várakozó, mikor meg is hallotta, amit akart.

Kint óvatos léptek közeledtek.

Néhány csosszanás, halk torokköszörülés, s a homályos szoba népe megszaporodott egy lélekkel. Ez a lélek pedig a szekernye-csizmában járók rendjébe tartozhatott alighanem, mert még suttogásában is rezes volt a hangja, ahogy beköszöntött:

– Szerencsés jó estét, méltóságos grófkisasszony!

– Neked is – felelt rá vissza, akit ilyen előkelő címmel szólítottak, olyan ezüstös csengettyűzéssel, amit a tudakolódzás szorongása se bírt eltompítani.

– Baj nélkül jártál, Marci?

– Istennek hála!

– Ráleltél Haller báró úrra?

– Hát! – ütött le nem kis önérzettel a válasz. – Megtalálnám én, akit a kisasszony keres, a pokol fenekén is!

– Nono…

Talán elmosolyodtak ott a csipkebodrok közt, a hófehérselymű, púderezett paróka alatt, erre a hetvenkedésre. De most az se látszott. Csak a csilingelő hang kérdezett újból:

– Átadtad a billetemet?

– Micsodát, instállom?

– Ej… A levelemet, te füles!

– Át bizony.

– A báró úrnak magának?

– Tulajdon személyében.

– Akkor választ is hoztál. Mi?

– Hm… Azt nem mondhatnám éppen…

Valami csosszant a padlón. A rezes hangban mintha némi zavar felhődzött volna.

– Instállom a méltóságos kisasszonyt, nem volt egyedül a báró úr. Valami uraság rontotta körötte a levegőt. Gondolom, Károlyinak tisztelték. Szép szál, szigorú nézésű ember…

– Ne Károlyiról mesélj itt nekem – toppantotta meg a vastag szőnyeget egy akaratos lábacska. – Ki kíváncsi most a te Károlyidra? Én a báró urat kérdeztem.

– Hiszen kérdeztem volna én is, ha a mieink rajtunk nem esnek!

– A császáriak?

– Bizony! A vasasok. Egész dandárral!

– Nagyon megijedhettél, hogy olyan soknak láttad őket!

– Nem tagadom – köhécselt a csizmás szellem. – De akkor se a számuktól szállt úgy térgyembe az eszem.

– Hanem?

– A komáktól rezdültem meg egy kicsit.

– Miféle komáktól?

– Hát a Hopp Szepitől meg a Likcsántól. Ide, a környékre való gyerekek. Ejszen mondom , ha tik itt vagytok, lesznek kívületek többen is az ösmerősökböl! Nem volna okos azoknak jó napot kívánni a kuruc tábor kellős közepéből, kuruc teremtettében, farkasbőr kacagányosan, egy nagy fene tárogatóval a markomban! Még majd híremet költenék itthon, hogy csiripoló kuruccá vetemedtem, Rákóczi fullajtárja lettem. Fel is köszönne mindjárt nekem a méltóságos gróf úr, tudom istenem!

Hiszen ha csak annyi baj származna a fölfedeztetésből, hogy bizonyos nevezetű Bürgözdi Márton közrendű vitéz kipenderíttetik a szűzmáriás vöröskői várkapu elé, mindenestől! Attól ugyan még nem esne ki a világ feneke. De nagyobb baj, hogy a vár ura, stomfai és vöröskői Pálffy János gróf úr annak a bizodalmas postázásnak is nyomára jöhetett volna, ami homállyal, lopva szokott indulni-érkezni néha, a császár-király büszke zászlóját lengető tulajdon várába. A kuruc táborig meg vissza…!

Ijesztő lehetett ez a gondolat így visszamenőleg is. Mert az üde hang egy kicsit felsikkantott, ahelyett, hogy perbeszállt volna a hír hozójával.

– Talán csak nem láttak meg?

– Azon iparkodtam – kuncogott a csizmás postagalamb. – Úgy eliramodtam én, hogy szelek se értek a nyomomba. A tárogatót az orrom elé, azzal uccu… Mihamarébb kivedlettem a fránya kuruc gúnyából. Most pedig itt vagyok, la!

– Üzenet nélkül…! – sóhajtott a válasz.

– Ahogy lehetett.

A követ aztán bátorítólag tette hozzá:

– Üzenet nélkül is elérti a báró úr, ami abban a levélben állt!

– Orcátlan!

A vasabroncskák haragosan zördültek össze.

– No nézzék! Mibe nem dugja ez itt az orrát…! Arról számolj inkább, pernahajder, hogy mért tarisznyáztál el mégis tíz egész napot, ha egyszer olyan sietős volt a dolgod! Azt hittem már, hogy híred nélkül kell elutaznom!

No, ettől se kellett tartani, úgy látszik. Mert ha a báró úrnak a pokol fenekéig utánament volna a derék Marci, a kisasszonyáért azon túl se sajnál egy-két rugaszkodást!

Csak hát bajos ez így nagyon! Keresztül egy országon, mely maga is keresztbeesett a Végzet útjának! Belső háború pusztít a Hétvezérek árva birodalmában, kétszáz esztendeje-formán. Egyik város Kájzer-királypárti, a másik Rákóczi Ferenc úrra esküszik. Ilyen kavarodások közt aztán, ahol majd a kurucságáért, majd pedig a némethez húzása miatt búbolják meg az embert, igazán nem sok szava lehetett a méltóságos kisasszonynak se a Marci késlekedése miatt. Nem is perlekedett. Beérte a sóhajtással.

– Több híred nincsen?

– Nincsen, instállom.

– Akkor elmehetsz!

El ám, ha minden úgy szolgálna, ahogy azt az ilyen kis frajlák a bodros fejecskéjükbe veszik! De írva van, hogy ég és föld ne minden dolgai igazodjanak az emberi kívánság szerint, és így a folyosó vége felől is épp akkor hangzottak föl a vár urának jellegzetes, előkelően vontatott léptei, mikor a dámácska nagyban tuszkolta volna kifelé az ajtón az ő tilalmas postagalambját.

– Megállj! – riadt a legényre, s megkapta a kilincsre tevődő markát. – Arra már nem mehetsz!

– Hát akkor merre?

Hallani lehetett, hogy a tilalmazó megfordult. S minthogy korán kelő hold járta, ezüstös fényű és teljes, most egyszerre az arca is megvilágosodott. A fehér paróka alól kitündöklő nagy kék szemei, melyeknek olyan eleven a pillantása, mint a megjátszott acél fénye.

Egy csillanás volt az egész. Aztán a komtesszke fölemelte gyűrűs kezét, és parancsoló mozdulattal a szoba másik, nyitva hagyott ablakára mutatott.

– Arra! Tüstént!

Ki gondolna vele, hogy lent a sánc-árok tele vízzel, kimeredező kövekkel, cölöpökkel? Hogy hétölnyi mély az a sürgős út, amit a vár kisasszonya rendel? Hiszen csak egy szolgának rendeli! A jobbágy miatt pedig – ha emberbőrbe bújva jár-kél is a világon – nem szokás nagy fejtörést csinálni. Legkevésbé, mikor a vár urának, Vöröskő félistenének kell a hely!

II.

– Szabad-é, ma belle?

– Tessék!

Az ajtó szélesre tárult a magas látogató előtt. Égtek addigra már a plafon csillárjának gyertyás karjai is. Az ablakfüggöny se rezdült. És Pálffy generális, horvát bán úr elé egy éppolyan zavartalan nyugalmú kis személy bókolt, amilyen ő maga volt – nagyban. Még arcra is hasonlított a kettő.

Ugyanaz a paróka alatt szemöldöktől ívben domborodó, magas homlok, ugyanazok a biztos nézésű acélszemek. Sőt a szájformája is ugyanaz a dámácskának, mint a vár urának. Szívalakúan hullámosodó ajkak, teltek és halványpirosak. Csupán az orrban mutatkozott eltérés, férfikeménység és asszonygyöngédség szerint. A generális úr vékony, merészül hajlott sasorrot nevezhetett sajátjának, míg az, aki most elé tipegett toronysarkú selyemcipellőcskéiben, csipkeujjas karjait a nyaka köré fonva, kissé bizony fitosan élt bele a világba.

– Minek köszönhetem atyus…? – kérdezte az előbb még rejtelmesen suttogó hang, immár fennszóval. – Ritka vendég kegyelmed erre, nálam!

– Persze!

A vár ura elmosolyodott.

Nagyon jól illett ez a finom, halvány mosolygás simára borotvált arcához.

– Az is ritkán esik, hogy a kisasszony-lányomat magamtól eresztem, Mária! De hát meg kell történnie! Eddig se volt rendjén, okoskodni. Pálffy János leánya nem holmi kurtanemesi hajadon, hogy üljön otthon a suton. Remélem, belátja végre?

Nem jött egyenes válasz, csak egy kurta kis sóhajtás. Az, akit Máriának nevezett Vöröskő ura, lesöpört egy csomó szalagot a legközelebb eső, karcsúlábú székről. Mélyet hajolva kérlelte látogatóját:

– Kegyelmed ülést se fogad nálam?

– Nemigen érünk rá kényelmeskedni, ma belle! Látni szeretném, hogy kész-e az ön kézi málhája. Vienna nem bakugrás ide. Már pedig önnek rangjához illő módon kell megmutatkoznia, bármerre fordul. Ezt el ne felejtse, lányom!

A kis hölgy roppantul komoly lett egyszerre. Fontoskodva számlált az ujjain:

– Fodorító pálcák, rizspor, illatszerek, repülősó: az egy láda. Parókák, fésűk, hajtűk, abroncsok, boglárok, diadémok, gyűrűk, násfák, karcsatok, legyezők: az kettő. Az ágybéli holmim, velejáró csipkék, selyempapucsok: három. Emez a láda itt, testi fehér holmi…

– Úgy.

Pálffy bólintott.

– Akkor, megérkezve, ezen kezdjék önök a kilomolást. Siessenek vele, s jó záros helyre rakjanak mindent.

Kellett is bíztatni a dámácskát erre! Hiszen csupa gyönyörű csalán vászon az a fehérneműs láda! Édesanya szövette-fonatta!

A generális úrnak szokása volt eltalálni a környezete gondolatát. Még egyet billentett a fején.

– Nem «azért» mondom…

– Hanem?

– Tudja Isten… Arra a Lajtán túl úgy tartják, hogy az ilyesmi nem nagyon illik…

– Micsoda? A fehér testi ruha?

Pálffy oldalt pillantott.

– Az orléansi hercegné mindent összevetve maga is csak hat inget kapott kelengyébe… Négy hétben egyszer ha váltanak…

– De hiszen akkor azoknak élesmosóval kell mosdaniok?

A generális gyűrűivel babrált.

– Nem éppen – mondta. – A naponkint való mosdást is megvetik. Úgy tartják, hogy aki igazán úr, annak nincs szüksége olyan nagy tisztogatásra. Tiszta az víz nélkül, szappan nélkül is.

– Hogyan?

– Már születésénél fogva. A francia király, Lajos se mosakodik, csak a kendőjébe locsoltat szagosvizet, minden két-három napban. Azzal törli le az arcát. Bolond dolog, mindenesetre. Hanem azért ne szegüljünk ellen a közfelfogásnak.

– Hogy én ne mosdjak, fürödjek, atyus?

Mária összecsapta a kezét:

– Hát mocskosan szaladgáljon a császárasszony udvari dámája, ha egyszer azzá kellett lennem?

– Azt nem kívántam. Tegye ön, ahogy mi szoktuk itthon. Csak ügyeljen, hogy senki neszét ne vegye, az udvar nyelvére ne kapja. Mert az a nyelv sok mindenre képes. Még ölni is.

– Állok elébe!

Mária megrázta fürtös fejét, hogy a messze kiálló gyémántos hajtűi szivárványos színeket csillantottak tőle. S két ujjal fölcsípve az abroncsos szoknyájáról szétváló, puffba magasított rózsaszín selyem uszályát, olyan harciasan nézett az apjára, hogy a generális megint kénytelen volt elmosolyodni. Majd a dacos állacska alá tette kezét. Komolyon pillantott a parázsló szemekbe:

– Idehallgasson, ma belle! Nem akartam édesanyja szívét még jobban szomorítani, mint ahogy a nélkül is vérzik ön után. Így egyet-mást magam vagyok kénytelen külön a lelkére kötni. Szívlelje meg jól. Amint fölér Viennába, legfőbb olvasmánya legyen az Ehrenspiegel. A mi rangunkbeli ember bajosan boldogul nélküle. Tétettem a ládáiba hármat, s egyet külön a dadához, úti olvasmánykép. Bizonyára igyekeztünk édesanyjával együtt úgy nevelni gyermekeinket, hogy illemtudásukba hiba ne essék. De ez az udvarnál nem elég. Ott külön illem van, ráadásul a rendesre, és ez a külön illem egy nagy hatalom. Úgy hívják, hogy „Spanyol Etikett”. Ez szabályoz gyermekem mindent. A reggeli fölkeléstől a gyertyaoltásig. Még azokat a perceket is, melyekben nem lát senki.

– Persze!

Mária bölcs arcocskát vágott.

– Hiszen ásítani vagy csuklani akkor se szabad, ha egymagunk vagyunk!

– Hja, ha ennyivel beérné a tilalom! De még harisnyát se csatolhat helyesen az ember a nélkül, hogy bizonyos szabályokat szem előtt tartana.

– Oh…!

A dáma ezúttal kiesett a jól tájékozott szerepéből.

– Ez már igazán hóbortosság, atyus! Esztelen volt, aki kitalálta!

– Lássa, kedvesem – emelte föl kezét Pálffy feddőleg –, most olyan valamit tett, amiről szintén le kell szoknia. Az ember nem bírál, nem újít, és nem csodálkozik, hanem vesz mindent magától értetődve, úgy, ahogy van. Ami pedig a hóbortosságot illeti, abban sincs igaza. Az etikettre égető szüksége van a rangbéli társadalomnak.

– Arra, hogy paragrafus szerint igazítsa a harisnyáját?

– Arra, hogy finomodjék! – húzódott egyszerre mély redőkbe a generális hűvös márványhomloka. – Mit tud ön arról, hogy mennyire elvadult a világ ebben a mi háborús századunkban, a durva katonai erkölcsök közepett? Mit hallott itt Vöröskőben Epernon hercegről és Vitri márkiról, akik közös erővel jól elverték a bordeauxi-i érseket, Monseigneur Sourdis-t?

A gróf fölpillantott.

– Nem felel? No lám! Akkor bizonyára annak se hallotta hírét, hogy az orléansi herceg úr nem átallotta volt saját palotájában arcul ütni Richelieu bíborost! Vagy hogy Károly Lajos pfalzi, és György Lajos hannoveri választófejedelmek mindenki szemeláttára, nyilvános táblánál, rendszeresen bántalmazták már nejeiket, ha valami nem tetszett nekik! Óhajt több példát is, kedves bölcsem?

Mária bűntudatosan hallgatott.

A leckéztető arca erre megenyhült. Rábólintott.

– Bizony gyermek, alig pár évtizede még, hogy a felséges Ház egyik főhercegi sarjának asztali rendeletében ilyeneket olvashatott volna: „A lovagok tisztán öltözve jelenjenek meg a táblánál… Ne nyalják le ujjaikat, ne törüljék orrukat a szalvétába, és ne pökjenek a tányérba…” Fi donc, még ismételni is! Nemhogy végignézni! Mikor olyanok, akik pedig előkelő családokból születtek, egymás fejéhez vagdossák a serleget, mértéken túl fogyasztják az italt, s végül „feledékenységből” zsebrevágják az asztali arany-ezüst marhát! Ezek a szörnyűségek eléggé mutatják, hogy az illemmel tenni kellett végre valamit! Akkor meg inkább egy merőkanállal több, mint egy gyűszűvel kevesebb! Megértettük, ma belle?

Mária intett a hosszú, barnaselymű pilláival.

– Meg, atyus. És így, ezeket tudva, már magam se ellenkezek.

– Akkor hát továbbmehetünk!

Pálffy a zubbonyába nyúlt. Egy nagypecsétes levelet nyújtott leányának.

– Ezt tegye el gyermekem. Wratislaw Vencel kancellárnak szól. Én írtam. A gróf pártfogásába ajánlom önt.

– Ej, de furcsa neve van! Mint a dézsafaragó tótjainknak!

– Hiszen ami azt illeti – biggyedtek le Vöröskő urának ajkai egy kis szánakozással –, őexcellenciája is csak afféle németbe oltott cseh. Hanem azért emberséges ember és lekötelező jóbarát, akit sohase tudtam megelőzni a köszönésben. Bármi ügyes-baja kerülne, forduljon ön hozzá bizalommal. Azt persze ne kívánja az udvarnál, hogy a mi itthoni dolgainkat megértsék. Vér nem válik vízzé, de – a víz se vérré. Egyedül őfelsége a királyra számíthat. Hiszem, hogy okult a tapasztaltakból, s ma bánja is már a tegnapot. Mindenesetre, ha a Teremtő jónak látta fölénk emelni, megadja majd neki azokat a kegyelmeket is, melyekre szüksége van, hogy sebeinket orvosolva, ezentúl törvényesen országoljon fölöttünk. Az uralkodók Isten kegyelméből valók. Végül azt se felejtse el, hogy száz esztendő óta, az egymást követő fölkeléseinkkel, mi magunk is folyvást bőszítettük a felséges Házat. Az ilyen lázadások dacot és ingerültséget szülnek.

Egy kis szünetet tartott a generális úr. És hogy jobban összeszedje, ami oktatást még abba a másik fejecskébe plántálni akart, néhányszor végigjárta a szobát. Aztán egyszerre megállt Mária előtt. Hideg fényt vetett a szeme:

– Amiket pedig édesanyja-asszonytól hallott, míg körötte volt – az ő politikai felfogását értem –, azokat egyszersmindenkorra verje ki a fejéből lányom. Az ön édesanyja a feleségek mintaképe, a szülék gyöngye, de országos ügyekhez semmi rátermettsége nincsen. Épp olyan álmodozó, mint Rákóczi herceg, csak persze annak roppant felelőssége nélkül. Az ő szemében mindég a felforgatók lesznek a honmentők, mert ő nem az eszével gondolkozik, hanem a szívével. A hangos „rajtamiskázásokat” nem tudja kellő értékükre leszállítani, se a megfontolt, bölcs, mély, igazi hazaszeretettől megkülönböztetni. Előtte Bercsényi, s a hozzá hasonló lángfejűek a jó magyar ideálképei, míg én…

– A legtökéletesebb ember és legjobb patrióta! – sietett Mária közbevágni.

Pálffy kissé megemelintette vállát. Hűvös arcán kesernyés mosolygás játszott.

– Amolyan renegát – mondta halkan.

Majd legyintett, mint aki egy alkalmatlan árnyékot akar elhessenteni.

– Mindegy! Ez a kettőnk dolga, s az is marad, míg a koporsónkat le nem zárják. Addig az ő neve mindég „szomorú grófné” lesz, az enyém pedig: „hajthatatlan”. A zsarnok! Aki álmokat és illúziókat rabol. Aki a fiatal hevülés mögött is meglátja a csontkoponyát, s az utópiák mögött a józan valóságot. Vállalom! Ilyennek is kell lenni a sok délibábkergető közt, akik ingoványba rohannak képzelődéseik után. Azt a célt, amit én magam előtt látok, ugyan ki nem mossa a lelkemből semmi asszonyi könny. Jó ezt emlékezetébe vésnem! Nehogy eszébe jusson valaha ott, ahová küldöm, csak a nevét is kiejteni egynek azok közül, akik olyan szomorúan eltávolodtak a mi legfőbb magyar erényünktől, Szent István törvényes utódjának tiszteletétől. Bírákul merészelik feltolni magukat a fölkent király személye fölé…! Ej de hát mire is külön megtiltanom ezt önnek! Hiszen jól tudja, hogy míg édesanyjukban magammal egyforma jogú teremtést látok, önöknek – gyermekeimnek – az én rendelkezéseimhez kell alkalmazkodniuk!

A generális szigorú arca földerült. Leányához lépett és gyöngéden vállára tette a kezét.

– Mindent elmondtam, amit tudnia kell, szépem. Aztán csak bátran, büszkén és okosan…! Most pedig ne várassuk tovább édesanyját, se a gyermekeket. Egy kis meglepetést tartogattam számukra…

Mária kecses bókot csapott.

De ha a generális el nem fordul, észre kellett volna vennie, hogy csak a karcsú törzs, a hegyesen befűzött derék vesz részt ebben a meghajtásban. A hosszú, gömbölyű nyak fölszegve marad, a szem pedig előrenéző és villogó.

III.

A család a palota hatalmas „hűtödző termében” várta a késlekedőket. Türelmetlenkedhettek is már. Mert az úrnő elé sietett az érkezőknek, ahogy beléptek a dél növényeivel, tükrökkel és színes márvánnyal pazarul ékített, pompás csarnokba.

Harmincöt-harminchat évnél aligha számlált többet Czobor Mária grófasszony. Ennél azonban jóval idősebbnek látszott. Törékeny, szinte, légies alkata tette ezt. A mindég borús homlok és fájdalmasan lefelé szoruló ajkak. Főleg pedig a szem, amit csak ritkán lehetett könnytelenül látni. Most is rózsaszínűre volt pirkadva a korán behorpadt gödre, mely mögül a két arccsont éles vonallal ütközött elő.

– Soká elidőztek – mondta csöndes-szemrehányó hangon, karját férje karjába öltve. – Ön oktatást adott Máriának, Úgy-e?

Pálffy igent intett.

– Szabadna tudnom, hogy mire vonatkoztak ezek a tanácsok?

– Önnek mindég és mindent szabad volt, s kellett is tudnia, asszonyom, ami gyermekeink sorsával összefüggött – felelt a generális, úgy tartva karján felesége átlátszó kezét, mint valami nagyon kényes, korán hervadó virágot. – Így most se titkolom, hogy Máriát Bécsben való viselkedésére láttam el útmutatásokkal…

A dáma mélyet sóhajtott.

– Akkor akár ne is kérdezzek többet. Sejtem, hogy mi parancsai lehettek…

– Amiket az észszerűség és családunk dinasztiahűsége diktált.

Odaértek a kerevethez. Pálffy kezet csókolt feleségének és ellépett mellőle. Látszott rajta, hogy nem szívesen folytatná a megkezdett beszélgetést, melynek előre sejtette minden szavát.

Odatapsolt egyet a lézengő lakájok közül:

– Hozhatjátok…!

Hogy mire értődött az engedelem, azt nem tudta előre senki. De azért minden arc fölfénylett. A gyermekek, akiknek a kivételes napra való tekintettel ma szabad volt prefektusaik nélkül tovább fenn maradniok, meglepetésváró izgalommal szorongtak anyjuk köré. És az úrasszony is elfelejtette egy pillanatra azt a terhet, amelyet lelkében cipelt. Meleg megbújással ölelte magához a kicsinyeket. A négyesztendős Anna-Terézkét ölébe emelte, hogy a gyöngén fejlett csontú, beteges aprószentnek ne kelljen állnia. A hatesztendős Miklóskának a lábzsámolyon jutott helye, míg Károly és János – a maguk nyolc és tizenöt évének férfias büszkeségében – anyjuk széke mögé sorakoztak, trónállók gyanánt. Egyedül a kis Szidónia nem mutatott hajlandóságot a rendbeigazodásra. A tizenhárom esztendős csitri, villogó barna szemével, eleven, gyors mozdulataival maga volt az élő látni- és tudnivágyás. Nem is nyugodott, míg Mária mellé nem fészkelődött. Akkor aztán elérte, amit akart. Elsők közt részesült abban a csudában, amelyet két darabont épp most cipelt be az ajtón, s állított az uraságok elé.

Embernagyságú, tündérszép bábú volt az, zománcból való két nagy szemmel mosolyogva vissza rájuk, a fehérselymes paróka lágy bodrai alól. Arca fehér-piros, mint az élőknek. Fogai csillognak, mintha harmatvízben fürösztötte volna őket. Nyaka födetlen, keble gömbölyű és hamvas. Könyéktől mezítelen karjainál pedig talán még Máriáéi se szebbek és tökéletesebbek.

De ha csak ennyi lenne a csuda! Bábot utóvégre látni eleget. A vöröskői gyermekek meg éppen nem szűkölködtek híján. Hanem ami gyönyörűségekbe a bábú öltözve volt, azon igazán el kellett káprázni!

– Oh, micsoda boszorkányságokat mivel ön itt velünk, Johannes! – ámult fel az úrasszony, míg keze szerelmes mozdulattal nyúlt ki az ő hatalmas embere felé.

Pálffy önérzetesen mosolygott.

– Nem boszorkányság ez, csak egy divatbáb. Pandora a neve. Párizsban vették szokásba, hogy minden hónapban egyszer felöltöztetik a legújabb udvari módi szerint, s átküldik a csatornán Londonba, aztán Itáliába. Gondoltam, onnan ide is átszöktethetném kicsit, hogy értesüljenek a tudnivalókról…

– Hiszen ez temérdek költségbe kerülhetett?

– Mit tesz az! – vetette meg vállát dacosan a vöröskői nagyúr. – Nem engedhetem, hogy barbárnak gúnyolják az ön leányát Viennában! Mert Máriának minden udvari öltözetét Pandora mintájára készíttettem a szabókkal.

Az úrasszony nem talált szavakat. Csak megszorította még melegebben azt az erős kezet, amely bár olyan keményen tudta tartani a család gyeplőjét, de ugyanakkor olyan gyöngéden simogatott is, mint senki másé.

Pálffy fogva tartotta felesége kezét, s onnan mellőle magyarázta a gyermekeknek:

– Ez a „kis-Pandora”. Köznapi viseletet mutat. A Rue de Saint Honoré azonban nem elégszik meg ennyivel. A Rambouillet Hotelben gondot fordítanak rá, hogy a teljes udvari díszről is értesüljön a világ. Hozzátok be a nagy-Pandorát!

A palotaszolgáknak szólt ez a parancs.

A két legény fordult és indult.

A „nagy-Pandora” azonban – csalódást hozott! Mert ha roskadozott is a sok drágaságtól, elődjének nyomába se léphetett kellem és csinosság dolgában. A nagy udvari gála spanyol-köntöse dagadozott rajta, melyben olyan volt a pisze viaszktündér, mintha kosárba lett volna bezárva. Alakjának fínom vonalai egész elvesztek a vaspálcákkal való, hosszú fűződerékban. Mellét és felső ujjainak puffját golyószerűleg kitömték. És hozzá még a csípőit is kivastagították a rákötözött alsó párnázattal.

– De hiszen – nyúlt meg Mária arcocskája panaszosan –, ebben én be se férek az ajtón!

– Majd megtanulja ön a viselését, mint a többiek! – nyugtatta az apa a megriadtat, és szája köré gáláns kis mosoly rajzolódott, ahogy halkra tompított hanggal a feleségéhez hajolt.

– Tudja-e ön, mit beszélt a rossznyelvű világ Navarrai Margit hercegnő spanyol szoknyáiról?

– Nem tudom, Johannes.

– Hogy megölt lovagjainak bebalzsamozott fejeit viselte az abroncsok alatt… Elfértek jól, pedig szép számnak örvendtek…

Az úrasszony elpirult. Mohón terelte el a pajkos szót.

– Igazán ideje lenne, hogy szakítson az udvar ezzel az otromba viselettel! Főleg a kikeményített nyakgallérral. Valóságos malomkerék!

– Hogy fogok én ilyennel a táblához ülni? – kapcsolódott Mária is a rosszallásba, Pandorát forgatva. – Hisz a kanalat se bírom tőle a számhoz vinni?

– Legyen nyugodt, szépem! Tudják ezt, akiket illet! Tartanak ott kanalakat, külön erre a célra. Másfél könyéknyivel hosszabb a nyelük, mint a rendes evőszerszámoké. De biztonságképpen a ládáiba is készíttettem.

A biztató apai szót elnyomta a fölcsicsergő gyermeksereg. A kicsinyek körülrezsegték Pandorát. Megcibálták abroncsos szoknyáit, sőt a nagyra nyurgult János még a deszka keményre vasalt malomkerék vasvázát is kitapogatta, ahogy az megbújt a szorosan egymásra-lapított ráncok alatt. És Vöröskő ura szemet hunyt rá. Nem zavarta ezt az ismeretgyűjtést. Feleségére nézett, s lágy hangon tudakolta:

– Meg van ön elégedve kicsit a zsarnokával? Sikerült legalább némileg kárpótolnom?

– Johannes – nedvesült meg a sápadt asszony szeme forró hálával –, önnél igazán csak az Úristen lehet bőkezűbb és gondosabb irántunk. Egyben téved csupán. Az én fájdalmam nem a hiúság csorbája, és így nem is gyógyítható hívságoskodással. Én a leányom lelkét kérem öntől, hogy olyan érzésekkel plántálhassam be, amiket az én anyai szívem jóknak és igazságosaknak ítél.

– Nem – vágott közbe Pálffy, egyszerre rideggé fagyva. – Kérem, ne kezdjük elölről, Marie!

– Ön hát valóban megtiltaná nekem, hogy beszélhessek Máriával, mielőtt útnak indul?

– Négyszemközt kénytelen vagyok vele. De jelenlétemben bármikor. Éppígy levelezni is rajtam keresztül fognak. Nem engedhetem kezemből kisiklani Mária irányítását. Nem hagyhatom, hogy merő ábrándosságok miatt fölborítsák az én politikámat! Attól tartok, Mária így is kelleténél többet szívott magába az ön és családja rajongó elveiből.

– Ez az utolsó szava, Johannes?

– És megmásíthatatlan!

– Istenem, Istenem…

Az úrasszony lehajtotta fejét. Valami koppant az ölébe. Nagy, fényes gyöngycsepp. Ottmaradt az elefántcsont-legyező ezüstös intarzóján.

A dáma arcához emelte kendőjét. Intett a szolgáknak:

– Vigyétek a bábút!

S ő maga is sietve elhagyta a termet.

IV.

Virradattal előállt a batár. Még egy ölelés, még egy hosszú, néma pillantás az úrasszony sírás-fáradt két szeméből és Mária fölszállt.

A generális úr behajolt hozzá a hintóablakon. Megsimogatta a lánya barackvirágszín arcocskáját.

– Isten vezérelje, gyermekem!

– Hát atyus nem jön velünk? – lepődött meg az utas fájdalmasan.

Pálffy a fejét ingatta.

– Le kellett tennem a tervről. Éjszaka vettem a hírt, hogy a lázadók errefelé tartanak. Ocskay már a környéket dúlja, és hallomás szerint szándékában áll engem itt, a saját fészkemben megvizitelni. A házigazdának ilyenkor otthon a helye.

– És anyus, s a gyermekek?

– Sose búsuljon értük! Indítom őket is azonnal Detrekőbe, vagy Királyfára. Se nekik, se önnek nem lehet bántódásuk.

A kapu irányába mutatott, melynek hatalmas vasveretes tölgyfaszárnyai szélesre voltak tárva. Kívül, a térségen fegyverek csillogtak a nap fényében. Jókora csapat darabont várakozott ott, indulásra készen.

– Elég lesz kíséretnek? Egyébként – legyintett a gróf – nem féltem önt. Bátor leány, az én vérem! Csak a dadával ne legyen baja! Mert azt más bordából szőtték. Úgy-e, öreg?

Egy hegyes orrú, szikkadt anyónak szólt ez a kérdés, aki ott guksolt a határban, Máriával szemben. Valaha a kislány „vénasszonya”, nevelője volt, aki ölbeli kora óta gondját viselte. Mostanra afféle bizalmas házibútor. Társalkodónő és frájj egyszemélyben.

Nyugtalanul verdeső, kiritkult pillákkal fordult a kérdezőre:

– Lőni is fognak, nagyuram?

– Nem hinném, hogy sor kerüljön rá. De ha úgy gondolod, hogy itthon mégis bizodalmasabb, akkor szállj ki inkább, minthogy majd terhére ess a kisasszonyunknak!

– Isten őrizz…!

A frájj keresztet vetett ijedtében.

– Hogy el se kísérjem az ártatlant? Ejszen, legalább megnézem, hogy hová vetik meg a fejealját ott Viennában, ha már vele nem maradhatok!

– Hanem akkor megembereld magad!

– Úgy lesz, nagyuram!

Nem maradt idő több fogadkozásra. Fent a bástyákon eldördültek a mozsarak. Ez volt a jel az indulásra. A kocsis a lovak közé csapott, s a hintó kigurult dübörögve az emelcsős hídon.

– Föl a fejjel! – kiáltott Vöröskő ura a távozó után.

– Küldjön nekem kurucgombokat a pitykézéshez! – harsant ki János süvölvény hangja a csipogó gyerekek közül.

Egyedül az úrasszonynak nem volt mit mondania. Csak egy kurta sikoltás jajdult ki belőle, ahogy a gyönge kis Anna-Teréziát szívéhez szorította. És a gyermek felsírt attól az öleléstől. Talán túl kemény volt. Vagy ők ketten olyan közel estek még egymáshoz, hogy megérezték egymásnak minden fájdalmát?

Úgy ment el a messzi nagyvilág vándora, hogy az édesanya szót se ejthetett vele külön, a maga kedvére. Nem köthette lelkére, ami az ő lelkét nyomta. Nem láthatta el utoljára tanácsaival. Ellenkeztek volna azok férje szándékával. Márpedig itt, Vöröskőben, nem lehetett más akarat, mint amit a ház ura akart.

A fegyverek villantak a záporozó napsütésben. A kísérő katonák sorai összezárultak az elrobogó batár mögött.

Pálffy karját nyújtotta feleségének.

– Ideje, hogy önök is málházzanak!

A generális ajkai körül büszke mosolygás játszott. Mintha túl az imbolygó asszonyon, ezen a kastélyon, a porfelhős országúton is, valami hatalmasan nagyot, valami napnál tündöklőbb álmot látott volna fölfénylő tekintete.

V.

Maya istenasszony pazar kezekkel szórta maga körül a tavasz pompáját. Végig az út egyetlen, lombbal sátorozott virágszőnyeghez hasonlított. A nap gyorsan felcsókolta az éjszaka harmatcsöppjeit a zsengéllő fűről, hogy aztán a szaporán ügető menetet vegye pajkos nyilai alá.

A legényeknek megbizseredett a vére ettől az égi ingerkedéstől. Nótába fogtak. Minthogy pedig nem ugyanegy anyanyelvet vallottak édes sajátjuknak, az egyik magyarul, a másik németül igyekezett kivetni magából a tavaszi tajtékot. Bele nem untak a tréfálózásba estig.

Mentől inkább bomlottak azonban ők, annál csöndesebbek lettek a hintó utasai. Mária kibámult a növekedő homályba. Minduntalan sóhajtott. Végezetül meg is szólalt:

– Lásd dadus, hogy úgy lett, amint mondtam! Eltelt a nap, idestova a határra érünk, s mégse láttunk senkit… El se búcsúzhattunk.

Hogy kinek akart volna Istenhozzádot köszönteni a dámácska, az rejtve maradt. De azért anyó nem hiába viselte a bizalmas házibútor tisztjét. Nem kellett neki sokat magyarázgatni, hogy kit ért a dajkáltja „mindenki” alatt, aki nélkül már az egész világ „senki” a kis hálátlannak!

Megdörzsölte álomtól nehezült szemeit.

– Talán oda se adta a levelet a méltóságos úrfinak a legény!

– Odaadta bizony.

– Hátha füllentett?

– Sohase értem turpiságon eddig.

– Akkor meg jó oka lehetett nem jönni a báró úrnak! Bolond világ járja, szentecském! Az a szerencse, hogy nem Bécsnél végződik. Akik összetartoznak, egymásra lelnek…

A hintó gurult tovább.

Mária nem válaszolt. Mellére csüggesztette a fejét és hagyta, hogy anyó megtegye az előkészületeket éjszakára. Úgy szólt a parancsuk, hogy menetben meg ne álljanak sehol. Majd inkább a határon túl vesztegeljenek, ahol biztonságosabb. Dadus azon törekedett hát, hogy lehető kényelmes nyugvóhelyet kászolítson fiatal úrnője számára.

Nem látszott túlságos nehéz föladatnak. A bronzveretes, harmonikás nagy batár föl volt szerelve széthúzható derékaljjal, minden komócióval. Csak persze, a halhéjderékba préselve, abroncsos szoknyával, mégse olyan ez, mint otthon a tornyos nyoszolyában!

Időbe telt, míg az álom le bírt sátorozni a nedves szempillákra. Akkor aztán megszűnt a sóhajtozás is. Az álom gondjaiba vette, akivel az ébrenlét mostohán bánt és szelíden elringatta. Nem kurjongattak többé a legények se odakint. A hintóablak mellett lovagló fullajtárok nyilván csöndet parancsoltak nekik. Lehet, hogy anélkül is darabba szakadt volna a vígság. A vértjeik, fegyverük súlya, meg a ficánkolva megtett hosszú út, elnyomta a darabontokat. Egyik-másik meg is bókolt a nyeregben, ahogy a lova poroszkálva vitte.

Nagyon jámbor menet lett ez így. Egy fordulónál mégis arra riadtak a batárban szunyókálók, hogy recseg-ropog a világ! A rémült paripák felhorkannak. A legények fegyvereikhez kapdosnak, s támadt olyan zenebona, hogy az ördögadta csörömpölésben a maga kérdező szavát se érti az ember.

– Miféle zaj ez? Mi történik?

Dadus nem válaszolt, csak a keresztet hányta. Ijedtében egész eltompult. Mária hát maga próbált tájékozódni. Gyorsan kihámlott a takarókból. A kocsiablakon keresztül se lehetett azonban látni semmit. Az a különös zivatar, mely odakint támadt, egyszerében eloltogatta a fáklyavivők alkalmatosságait is. A hold meg gyöngének bizonyult a szolgálatra.

De ha a szem nem talált magyarázatot, megadta azt mihamarább helyette a fül!

A veszett csörtetés lármáján hangok süvítettek túl:

– Rajta Miska! Rajta!

Majd pedig:

– Lauf Hanz!

– Szent Anna, segíts! – visított föl dadus a hintóban. – Itt a veszedelem!

Hogy mit értett „veszedelem” alatt a vén frájj, annak okát adni nem maradt érkezése. Mialatt odakint a labancozás egyre szaporább lett, a batár nagy zökkenéssel megállt, s féloldalt billent. Valaki föltépte az ajtaját, s egy hetvenkedő fiatal férfihang ráköszöntötte az utasokra a szerencsés jó estét.

– Mit akarsz és ki vagy? – ripakodott egyszerre hőssé dadus, rémületében.

– Pálffy Mária grófkisasszonyt akarom! A nevem meg hallerkői Haller Gábor! – kacagott vissza az útonálló.

Bár hiszen kár is volt beajánlkoznia! Megértette Mária nyomban, hogy ki állja útjukat! Megértette a keze járásából. Mert a dereka egész úgy fonódott át, mint előbb álmában. S két gyöngéd, de biztos kar úgy emelte ki az ülésből, mintha tollpehely volna…

– Így ni, drága szépem…!

Kellett is ide fáklya! Látott már egyszerre „mindent”, aki az előbb még „semmit” se látott! Vállra bukó, csigás, barna fürtöket, szép, táblás homlokot, villogó két égi lámpást, hajlott sasorrot, izmos, kevély nyakat, a homályból jól kirajzolódó hatalmas vállakat.

A két fiatal összekacagott, mint a búgó gerlemadarak:

– Gábor!

– Mária!

És ha nem óvakodik a lány, ha két kezét tiltólag maga elé nem tartaná, az a szeleverdi megint karjába kapta volna. Így azonban helyreeszűdött, és csak a mokány bajuszkáját ráncigálta.

Nem volt addigra többé híre-pora se köröttük a várbeli darabantoknak! Szétrebbentek a szélrózsa minden tája felé. A kocsis pedig félrefittyent fejjel csücsült a bakon.

No bizony! Lehetett is csudálkozni azon, hogy alig egy „huja” és csörtető császári darabantok helyett kalpagos, farkasbőr kacagányos legények fogják le a paripákat. S német szó helyett magyarul parancsol oda nekik az a kuruc vitéz, aki a vezetőjüknek látszik:

– Nézzétek föl a batárt, fiuk, nem tört-e tengelye? Nem hullott-e szöge? Aztán fordítsátok északnak és gyerünk!

Most jutott csak hangjához a lány, mint aki álomvilágba csöppent.

– És ugyan hova-merre, olyan nagy tűzzel?

– Amerre a szelek és madarak!

– Elbúcsúzhatok én itt is kegyelmedtől, ha ugyan a népemet össze bírjuk szedni!

Elszakadt a beszéd. Kacagás vágta ketté.

Gábor nevetett.

– Búcsúzni? Van eszembe!

– Mi mást tehetnénk?

– Azt, hogy felültetünk szépen egy úrfit a bakra, a többivel pedig meg se állunk Munkácsig.

– Kegyelmed el akar ragadni?

Mária ébredezett. Nagyra nyitotta a két szikravetőjét és olyan helytelenítően villant velük, hogy meg lehetett látni a fényét a homályban is.

– Isten őrizzen minket attól! – tette hozzá fejét ingatva. – Ismerem az apámat. Visszafelé-ütő fegyver volna vele szemben az erőszak. Sohase bocsátaná meg, hogy keresztülhúztuk az ő fényes terveit.

– A kegyed elméje nagyon hűvös partok közt jár…!

A lány elértette a szemrehányást. Megfogta a duzzogó kezét, s szelíden magával vonta a batár mögé. Ott lenyomta a keresztvasra, s maga is mellételepült.

– Gábor! – kérlelte muzsikáló hangon. – Ne gondoljon engem számítgatónak kegyelmed! Ha mérlegre teszem is, amit mondott, higgye meg, hogy csak a kettőnk javáért történik!

– Már nem szeret!

– De szeretem! Éppen úgy, mint mikor először találkoztunk Czobor úréknál, anyus atyafiságánál, félig gyerekfejjel.

– Akkor se akartak hallani rólam! Bújtak előlem. Három napba betelt, míg rájöttem, hogy a házban vannak!

– Persze! Mert titokban jártunk Czobor úréknál. Nem volt szabad megtudni atyusnak, hogy mink kuruc portán vendégeskedtünk, míg ő odajárt a hadban. Azóta se szelídült…

– Majd megszelídül, ha előbb nem, utóbb! – rázta meg Gábor a fürtös fejét. – Majd ha rávilágosodik a mi igazságunkra. Hiszen magyar vér buzog tán őkegyelmességében is!

– A javából!

– No lám! A méltósága se szenvedne csorbát. Nem nádfedeles „gógányba” csalogatom a lányát én se, hanem fejedelmi udvarba! Ahol azon nyomban megesküdnénk pap előtt hittel, s lenne belőle különb udvari asszonyság, mint a svába szolgálatában! Ott az igazi helye! Munkácson és nem Viennában!

– Hisz’ ha én a magam kedvét nézhetném…!

Mária halkan fölsóhajtott, s még szorosabbra fogta a tenyérkéi közt tartott nagy, erős kezet. Még mélyebben pillantott azokba az elborult, barna szemekbe.

– Mondja csak kegyelmed…! Atyus helyében szépnek és illőnek találná, ha a lánya, félredobva az akaratát, azokhoz állna, akiknek ő ellene van fordulva?

– Meddig? – kapta föl a fejét Gábor.

Majd meg is felelt magának:

– Míg a háború tart! Az pedig nem tart soká! Egykettőre végzünk mink mindenféle ellenséggel! Ha egyszer igazán neki gyürkőzik őnagysága a fejedelem: reggelire kevés minekünk az egész császári ármádia! Akkor aztán úgyis mi diktálunk!

– És ha kegyelmeitek maradnának alul?

A vitéz kihúzta kezét Mária tenyérkéi közül. Egész közel emelte hozzá a barnapiros arcát, úgy hökkent a kérdezőre. Végül kibuggyant belőle a kacagás megint:

– Mit! Hogy mink… alul? Hogy a labanc győzne? Ó, a kis golyhó!

– És ha mégis?

– Nincs arra Isten!

– Ne vegye hiába a nevét, pogány! A nélkül is megértem – bólintott Mária, látva, hogy semmire se megy ezen az úton. – Amit mond, én elhiszem puszta szóra. Annál is több! Kívánom szívből! De azt már nem hihetem, hogy akit szeretek, hogy éppen kegyelmed ne törődnék semmit az én becsületemmel!

– Mit beszél?

Gábor hátrahőkölt. Megütközésében nekidűlt a batár kemény bőrhágójának, hogy a sastollas kalpagja lebillent fürtös fejéről, s a lány elé esett a földre.

Mária nem válaszolt mindjárt. Akármilyen fontos nagy szava lett volna is, úgy csak mégse mondhatta ki, hogy azt a kalpagot föl ne emelje elébb a földről? Hogy becéző kézzel le ne verdesse az út porát a büszke tollról?

Akkor aztán szelíden Gábor vállára hajtotta a fejét. Szűzies szégyenkezéssel rezdült a hangja:

– Arra nem gondol kegyelmed, hogy hiába esküdnénk mink Munkácson, halálos holtomig szüléktől szökött rosszféle volna a nevem? Ki látná a mi utunkat?

– Az Úristen!

– Ő idelent nem lehet az én tanúságomra…

A szó elhalt. De nem is kellett több. Azok a hatalmas vállak megrázkódtak és Gábor állt egyszerre. A hajadonkát is talpra segítette. A nevetős, hetvenkedő tüze elmúlt, mintha elfújták volna. Komoly, nagyon mély férfizengésű lett a legényes hangja:

– Vegye úgy, mintha meg se mukkantam volna!

– Neheztel?

– Nem.

– Belátja az igazamat?

– Nem. Csak meghajlok a kegyed külön igazsága előtt. Tudom, hogy az más, mint a mienk, férfiembereké. Mink nem kérdezzük a világot, ha valamit akarunk. Ha nagyon akarjuk azt a valamit, Mária! Akkor mi azt végbe is visszük, tűzön-vízen és a poklok minden akadályán át. Nem az ilyen kényes lábacskáknak való út, elösmerem.

– És rám bízza a sorsunkat?

Gábor igent intett.

A hangját azonban megnyomta:

– Azzal, hogy mostantól kegyed felelős a holnapunkért. Mert én nem így gondoltam. Nem így látom jónak. El ne felejtse!

– Semmit, attól az órától kezdve, mikor a gyűrűinket megcsókoltuk, s kicseréltük, az ujjainkat imára egybekulcsoltuk.

– Nagyboldogasszony napján…

– Igen. A lelkünk szent, tiszta nászán.

Gábor meghajolt és ajkához emelte azt az imádságos, szeplőtlen kis kezet, melyen ott csillogott a jel.

Aztán csak mégse lehetett úgy állni, hogy följebb, az édes sejtelemtől megrezdülő födetlen kar mostohán maradjon! Arra is rátapadt hát a mokány bajusz. Végül ott pihent a boltozatos mellen az egész könnyű, selymes kis asszonyvirág.

A két szerelmes összeölelkezett, szent elragadtatással, mintha angyalok fonnák egybe őket. Vagy mintha a fiatal, csordultig tele szívüket védenék egymás szívével a kiszakadástól.

– Búcsúznunk kell, édes – sóhajtott Mária könnyes hangja, kibontakozva jegyesének szoros fogású, biztos karjaiból. – A szétugratott darabontjaim bizonnyal vissza fognak térni, mentől előbb. Nem szabad többet tudniok, mint hogy útban megtámadtak minket.

– Útitársad láttam. Nem ád ki rajtad?

– Csak a dajkám!

– És a kocsisod?

– Sült-német. Bécsi. De hát a kegyelmed emberei?

– Azoktól ne tarts!

Gábor meghúzta kicsit a derekát.

– Nemes úrfiak mind. A fejedelem őnagyságának gavallér kompániájából. Az én alantasaim. Prezentálnám is őket, ha ilyen sietős nem volna az indulástok…

Pedig az sietős lehetett, nagyon. Mert Mária még egyszer csókra engedve kezét, maga után vonta már a vitézt. Felszállt az emelcsőre. Egy hosszú pillantás és azontúl üvegfal meredezett azok közt, akiket majd hegyek és völgyek, országhatár és népriadás, egy egész lángban-vérben bíborló világ fog egymástól elválasztani.

– Gábor, Isten vele!

– Áldjon meg a Teremtő! Őrizd a törvényünket!

A lovagnak egy pillanatra az az érzése támadt, hogy jó volna most kalpag helyett a fejét lekapni, s azt gurítani oda a batárhoz, köszöntésképpen. Hogy kísérje a drága utast minden tapodtnyi téren, amint távolodik tőle. Hogy ne fájjon ott a helyén olyan igen nagyon. De aztán megemberelte magát. Odalépett a kocsishoz, s megráncigálta.

Pilledt volt még az ijedelemtől a nyavalyás. Csak akkor kezdte hinni, hogy igazán szabad előtte az út, mikor két sastollas vitéz markába nyomta a négy paripa gyeplőjét, és az a nagyúrnak látszó magános a levegőbe sütötte pisztolyát, ostorkondítás helyett.

– Lauf Hanz! Ördög tudta, hogy csak asszonyt hurcolsz…!

Nem várt több biztatást a labanc. Beleragadt a gyeplűbe, s vitte a batárt, ahogy a lovai lába bírta.

VI.

Tobzódó fénypompában köszöntött le az égről az 1705-ik év május havának ötödik napja. Mintha a természet – mely a szokottnál később bontakozott ez idén – kétszeres mohósággal akarná helyrepótolni, amit áldott melegségben, vadvirágok pompájában elmulasztott eddig. A batárt valósággal ostrom alá vették a napsugarak. Rá kellett bocsátani a bőrponyvát, hogy a bent ülőket meg ne vegye a hőség.

De elől nem engedett Mária semmi akadályt vonni a szabad kitekintése elé. Az utasok közel jártak már Bécshez. Látni akart mindent. Még a kocsist is átültette a hátulsó bakra, hogy az se előzködjön. Így aztán persze minduntalan vissza kellett fordulnia, fölvonni a kocsi hátsó kis ablakát, ha kérdezni akart valamit. Akadt tudakolnivalója elég. És mentől inkább közeledett a császárvároshoz, annál gyakrabban libbent a függöny.

– Mi ez a zúgás-döngés?

– A „vén Istók” öregharangja.

– Ilyen messze hallik?

A kocsis vigyázatosabbra fogta a gyeplűt, úgy magyarázott:

– Elhallatszik az, csókolom a méltóságod köntöse szélét, tizenkét órányira is! Csak mi nem figyeltük.

– Olyan nagy?

– Huszonhét-emeletes a harangtorony, a harang meg akkora, mint a bécsi fürdőház kupolája. Kalapácsa, mint egy lóderék. A toronyból ellátni keletre Pozsonyig, északra Újvárig, nyugaton Prágáig.

Mária igyekezett beteljesíteni a kapott atyai tanácsok legelsőbbikét, hogy ne csodálkozzék. Fitoskáját rendületlen magosán tartva bólogatott hát, nagy magától értetődéssel:

– Szép, szép… Így is kell, hogy legyen abban a városban, ahol a legfőbb úr lakik! Hanem aztán hogy bírják meglógatni azt az óriást?

– Negyven egyházfit tartanak hozzá.

No, ha véletlenül otthon, Vöröskőben szolgál ezzel a magyarázattal, az utas semmiképp se ajándékozott volna hitelt neki. Arra a határon túl – amit jól maguk mögött hagytak, a vöröskői darabantokkal együtt – szokás néha kicsit elvetni a sulykot a nagy hévben… De a jámbor németben nem látszott erre semmi hajlamosság, és így nem is volt miért kételkedni az igazmondásában. Olyan egykedvűen bökdösött az ostorával, mintha nem is csodavilágról históriázgatna, ahol íme, huszonhét emelet magasságából invitálják az Úristen figyelmét az emberek, akkora csengettyűvel, ami otthon tájt beborítana egy fél jobbágyfalut, hanem csak a tökmag héját hántaná.

– Ötvenféleképpen is ver. Másképp hétköznapon, másképp ünnepen. Másképpen gyászra, másképp Victoriára. Megint másképp tűzre, mint vihar ellen, vagy ha tatárok, magyarok jönnek…

– Úgy…!

Most már hátra is vetette a fejét Mária. Roppantul kevély lett így az arca.

Pedig a szívében tüske állt. Az első belefutott tövis.

– Hallod? – húzta meg dadus ünneplőjét. – Ezek a cudarok minket a tatárral egy számba vesznek!

Dadus szeme is villant, ott, a gyöngyös főkötő alatt.

– Meg is veri őket a Teremtő, szentem! Hiába lógatják neki azt a csuda üstöt!

A kocsis persze, a jámbor, semmit se sejtett abból a botránkozásból, amit keltett. Az csak magyarázott tovább, bölcs egykedvűséggel:

– A többi harang se sokkal kisebb. Pedig van még négyszázötven…

– Mennyi?

– Pontosan négyszázötven.

A bodros fejecskét meg kellett csóválni mégis.

– Hát ugyan hová férettek el annyit? Hány templomotok van Viennában?

– Én harmincegyről tudok. A törökök mikor bent jártak, háromszázhatvanat számláltak.

– Hiszen akkor ez a templomok városa?

A kocsis fölvonta kezét gyeplőstül, a homlokáig. Kis keresztet írt le oda vele. Majd a csupaszra borotvált lapos szájára és mellére is.

Jámboran dunnyogta:

– Imádnunk kell a Szentháromságot a pogányok helyett is, akik nem ösmerik, meg az eretnekek helyett is, akik tagadják. Azért sohase elég a harangból…

Mária összehunyorította a szemét. Valami belevillant. Éles villanás volt, megérdemelte, hogy okát keresse. A határban nem találta. Jól feszültek a ponyvák. Elölről se jöhetett a sugár, mert odáig még nem ért el az égi vendég. Így aztán vissza kellett fordulnia. Épp arra, hogy megint villant az a valami. És Mária most már abba is hagyhatta a fürkészést. Megtalálta a rejtelmes fényjáték okát. Oda volt az csavargatva a kocsis keze fejére, egymáshoz fűzött kaláris-szemekből. A végén feszület…

– Te imádkozol? – hökkent az emberre.

A kocsis tenyerébe fordított egy gyöngyszemet, a gyeplőszíj alá.

– E héten be kell adnom a gyónás-cédulámat az erkölcs-policájnál…

– Hogy hívnak?

– Axnix Nepomuk Lipót Jeromos Mária.

– Mind így szoktátok?

– Parancs: parancs.

– Tik parancsra imádkoztok?

– Ha nem mondanák is, tenném. Sohase dicsérhetjük eléggé az Urat…

A leány nem szólt semmit, csak a dadusra nézett. Az meg vissza őrá. Kerek volt a szeme mind a kettőnek. És Máriáé egy kicsit meghatódott is. Kezdte érteni, hogy különös, új világ lesz az igazán, ahová készült. Más nép, más szokások. Más erkölcsök. Oh, bár minden új, ami majd fogadja, ilyen szép és szívet emelő volna, mint ez a jámbor ember ott fönn a bakon, aki négyesfogatot hajt, s még azonközben is ráér a szentekkel társalogni…

Hiszen ami azt illeti, a táltosaitól megtehette nyugodtan. Nem szél foganta azokat a magyar pusztákon, csak valahol a stájer határon termettek. Nagy, markos állatok voltak, kövérek és hidegvérnek, mint a tehenek. Hanem azért mégis szép volt nagyon az az imádkozó ember, ott fönn a magas ülésben! El lehetett tűnődni rajta, meg az otthoni pogány káromkodásokon és sok mindenen…

Jó darab utat teltek meg így, hallgatva, míg egyszer Mária megint fölvetette a fejét.

– Ha…! – mondta. – Hallom már én is az óraütést! Te hallod-e, dadus?

– Hallom.

– Úgy szólnak, mint a dobpergés.

– Egy a másra!

– Igen.

– Mért nem egyszerre?

Végére érhetett Nepomuk a penzumának, mert a rózsafüzér ismét a csipkeujjasba került. A jámbor megfelelt készségesen:

– Nem üthetnek egyszerre, csókolom a méltóságod ruhája szélét! Hiszen nem egyformák rangban!

– Micsoda? Az órák?

De bizony, nem ártott még jobban megfogódzni az apai tanácsban erre a furcsa válaszra!

– Hát egyik óra nem olyan, mint a másik?

– Nem ám! – hangzott a magyarázat. – Első az István-dóm, a «vén Istók», ahogy nálunk hívják! Annak a harangja ver először. Ő az órák fejedelme. A többi pedig csak amolyan gróf, meg báró… Akkor kerül rájuk a sor, mikor az alte Stöffl elhallgatott. Kiváltságuk rendje szerint…

– Vagy úgy…!

Mária visszafordult. Árnyék suhant el az arcán. Ez már nem volt olyan szép, mint az előbbi tapasztalat. Hogy itt még az óráknak is rangfokozatuk van…! Grófok és bárók… Hogy illik össze ez a két dolog: a kegyes buzgalom és ugyanakkor a dölyf, a hívságoskodás? Ilyen ellentétekből lesz összerakva majd az egész új környezet is, ahova készül?

Eltűnődött volna a kérdésen, ha valami meg nem fogja a szemét. De hogy a batár fordult, s a dimbes-dombos bozót kiritkult az út mentén, egyszerre megint becsillant a sugár a hintóba. Nem a Nepomuk olvasója volt többé. Nem is a hátsó kisablakból eredt a fény. Hanem a kocsi elejénél tündöklött az a valami. Olyan, mint egy széles ezüstszalag, mely csokrot köt a zöldpompájú földre, két másik kisebb pántlikával, melyek kanyarogva, bolondozva igazodnak hozzá.

– Ott…! – kezdte volna, előre mutatva.

De Nepomuk sorjázta is már:

– A széles a Duna, amaz a közepes a Wien folyócska, a kicsi meg a csinált-Duna. A nagyvízből vezették. Oda is tér vissza.

– Mire Dunát csinálni, mikor adott az Úristen?

– Ja, ja – billegette kalpagját a feje bőrével a bölcs férfiú. – Áldott legyen az ő szent neve! Amit ő csinált, az jó is lenne! Hanem az ember bűnös és tudatlan állat, aki elvét mindent. Nem a folyó mellé építették az apák a várost! Így aztán a vizet kellett a városhoz vinni…

– Olyan közel járunk?

Az ostor nyelével fordult előre.

– Csókolom a méltóságod köntöse szélét, tetszik látni keletről nyugatra ott, azt a fél mandulát?

– Azt a szürkeséget?

– Igen. No az már Wien, Jézuskrisztus és a Szűzanya engedelmével. A szőlődombok aljában, az a vár fala. Északról ami látszik, az az igazi Duna. A nagy. A szürkeség tövében meg amit mi csináltunk. A kicsi.

– Milyen mély?

– Nem tudja azt könyörgöm senki.

– Hát az hogy lehet? – kottyant közbe dadus.

Neki szabad volt álmélkodnia.

Az imádságos férfiú lepillantott a kíváncsi szolgálóra. Félszemmel, félvállal. Előbb alulról fölfelé, aztán felülről le. Megnézte roppant tüzetesen, mintha most látná először. És az álla, mely eddig alázatosan a mellét dörgölte, egyszerre a magosba szökött.

Megfelelt ugyan, de a szót a dámához intézte:

– Törvény tiltja átgázolni a csatornát, méltósága.

– Miért?

– Nem akarja az érdemes magisztrátus, hogy kitudódjon, milyen sekély a meder…

Talán a jóember is megbánta, amit elárult, mert gyorsan más magyarázatba csapott:

– Ott délről, az a Wien folyó. Az már nem csinált. Lejjebb délkeleten ömlik a Dunába.

Igen ám, csak közbe át is szel valami fénylő kis galandot!

Az utas azt se hagyhatta tudakolatlanul. A sáncárok volt az, telve a Duna vizével.

– Nyolcvan rőf mély, száz lépésnyi széles! – bólogatott Nepomuk, helyrebillent önérzettel. – A két vége meg olyan mély, hogy a hajók beleúszhatnak a kikötőbe. Rajtuk túl nagy ágyúk. Tíz magas földbástya. Ezek közt még külön árok. Igaz, víz nincs benne, de van helyette háromszoros akna. Körül. Meg aztán sáncok. Sorompók karóból. Gyöhet a tatár!

– Vagy a magyar…

Máriának kicsit megkeseredett a szája.

Fanyarul tette hozzá:

– Majd orra bukik azon a két szürke rováson ott, egymásután körbe! Úgy-e?

– Há’ – lógatta a fejét Nepomuk, melléértve a gúnynak. – Nem rovás az, hanem várfal! Kettős fal pedig! Mind a kettő öt lépés vastagságú. A Duna partján kétezer lépés hosszan tartanak, tíz bástyával! Mindben ezer-ezer katona és ötven ágyú.

– A víz felől alacsonyabb a fal!

– Mert ott úgy sincs mitől félni. Azon túl tizenkilencezer-ötszázötven lépés… összesen huszonegyezer-ötszázötven az egész falkerület.

– Te azt mind így megszámoltad?

– Meg, könyörgöm méltósága. Leléptem egyszer-máskor, ráérős időmben.

– És betanultad?

– Kell is tanulni azt a pár számot! Az ember elrakja az eszében. Azért adta neki a Teremtő.

Nem felelt az utas. Csak magában gondolt valamit. Hogy az otthoni nemzet fiainak aligha jutna eszébe, ami ennek az atyafinak olyan önként értetődő…

Mekkora különbség a két náció közt! Mikor pedig egymás tőszomszédságában éltek, hosszú évszázadokon át! Csuda-e, ha örökké a horgas felükkel vannak egymás felé fordulva?

Nem. De különösebb baj se volna, ha amazok otthon beérnék ezzel az egy ellenféllel, akiből maga a Gondviselés se nevelhet soha társat, megértő barátot, minthogy olyan más vért, más szokásokat plántált beléjük, mint amazokba! A szerencsétlenség ott kezdődik, hogy még azok se férhetnek össze, akiket ugyanegy föld dajkált. Testvér a testvér ellen feni a kardját, a hantok testvér-halottakkal kövérednek most is, az idegen satnya csontja mellett. S mindez nem más okból, mint hogy mind a két párt jobban akarja szeretni azt, akit elveszít, mint a másik. II. Rákóczi Ferenc, vagy a koronás király, I. Lipót? A munkácsi sasfészek, vagy a viennai császári bagolyvár? Ez a kérdés itten! Hogy ki pártján remélhető a vallásszabadságában, kiváltságaiban megháborgatott nemzet ősi törvényeinek betartása, fölvirágoztatása? Ki segíti lábra ezt a szerencsétlen népet, amelynek válla nagyon közelgeti már a vérrel locsolt, ágyúkkal hengerelt, terméketlenné pusztított anyaföldet?

Az egyik fél azt feleli erre, hogy II. Rákóczi Ferenc. Mert a szívével gyökerezik a megtiport rögökben, melyekre szívének elhulló vérét öntözte számtalan őse, míg apák és nagyapák tradícióit át nem örökölte ő maga. Míg gyermekkorának ráerőszakolt német neveléséből ki nem ébredt, hogy kockára vetve egymillió holdat meghaladó nagy gazdaságát is, úgy álljon megkínzott fajának élére.

De a másik részen se szűkölködtek bölcs argumentumokban. Ott, a kétfejű sasos császári lobogó köré gyűlt magyarok közt!

Mit származás, mit családi vagyon! – mondták. – A Kájzer király is egyszemélyben, akinek hűséggel tartoznak mindenek! Joggal remélhető tőle, hogy okulva a múlt példáin, késő vénségében most már jobbik igazságára tér, s be fogja tartani az édes haza törvényeit, amint arra lélegzetet hagynak neki a lázadók. Akkor aztán eltörpül még a millió holdas birtok is ahhoz a hatalomhoz képest, amit úgy hívnak: Habsburg-dinasztia. Amit úgy hívnak: tekintély és rang az európai nagy nemzetek közösségében! Aki menteni akarja a Hétvezérek szerencsétlen országát, ne az erőszak kockázatába vesse hát, ne leszakítani törekedjék a hatalmas testről, mellyel az összeforrt, hanem nagyon is azon munkálkodjon, hogy egy európai tekintély kemény bástyafalát vonja védelemül elé.

El lehetett ezen gondolkozni a kocsi párnájára dűlve, szép csöndben. Már nem kérdezősködött többé a dáma. Befelé fordult a maga külön világába, s olyan jól eltársalgott azzal, hogy csak arra eszmélt, mikor a batár nagy zökkenővel megállt. Elérték útjuk célját. Bécs város délkeleti kapuja meredezett előttük. A „Frenk”-kapu, ahogy az ezerhatszáznyolcvanhármas nagy törökjárás óta nevezték.

Hatalmas alkotmány volt az, a vár nyirkosán csergedező falába ékelve, kétoldalt öles magosságban girbegörbe terméskövekkel kirakva. Fölötte fehér márványtáblán arannyal megírt kétfejű sas rajza. A madár előrenyújtja két fejét, s kiterjeszti a szárnyát. Roppant melles így. A háta begörbülve, mintha két fejéhez két gyomra és feneketlen étvágya is volna, s ugrani akarna valami nem látható zsákmányra.

– Hogy nem vettem én észre, hogy így beértünk? – érdeklődött Mária, mikor a kocsis leszállt, s alázatosan benyitott.

Nepomuk megfelelt, miközben kérőleg tartotta markát az előkelő utas irományaiért.

– Úgy, csókolom a köntöse szélét, hogy nyolcvan rőf magas elől a várfal. Nem látszik tőle se palota, se ház.

Az iratok rendben voltak. Nem kellett leszállni. Csak egy pillanatra kukkant be a polgári ruhás hivatali «közeg».

– Élő állatot nem visznek méltóságtok?

– Mi gondod vele! – mérte végig a dáma a kopott gúnyás atyafit, félvállról.

De az nem engedte olyan könnyen lerázni magát! Még a büszke ajkbiggyesztésre se hátrált.

– Parancs, méltósága – mondta. – Tilos a városba bármi élő állatot hozni, lovakon kívül. Elég a szemetünk úgyis…

És hiába bosszankodott az utas, nem térhetett ki a konfesszió elől, hogy se élő állatjuk nincsen, se mosatlan ruhájuk. Mert azzal meg a Kertvárosba kellett volna hajtatniok. Egyenesen a mosónőkhöz, akiknek külön negyedük van ottan egy mosómester kommandírozása alatt. Lévén nemkülönben szigorú magisztrátusi parancs, hogy Bécs város belső területén se mosni, se semmiféle pocsétázást mívelni nem szabad. Így aztán a császárváros egész szennyesét kihordták onnan arra alkalmas személyek, vagy pedig a tisztálkodásra szoruló maga.

No, a jövevényekre ez a kemény rendelet ilyenformán nem vonatkozott. Visszakapták szépen az irataikat és mehettek tovább, Isten hírével.

Bár hiszen ez se olyan könnyű dolog, mint ahogy az ember gondolná! Mert a kapu fölött lógó erős, emelcsős fahidat előbb le kell ereszteni, három helyt csigákon.

– Száz lépésnyi éppen… – bólogatott Nepomuk jólelkűen, mialatt rátessékelte négy lomha tehenét a hídra, hogy így emelődjenek át mindenestől az innenső oldalról a túlsóra, ahonnan már igazán semmi akadály többé. Végig lehet dübörögni a hatalmas kapu háromszoros boltozata alatt a kikopott, hepehupás úton.

– Mennyi ide a Burg? – kérdezte Mária, hogy a veszett duhogásból kicsöndesültek.

És közben évődő figyelemmel fürkészte a maga németjét.

Hanem az megfelelt most is, szemrebbenet nélkül.

– Pontosan ezer lépés meg egy negyed, méltósága…

Mária a fejét rázta. Nevetett.

– No ha pontosan ilyen kevés, teszünk egy kerülőt. Kora még ilyen reggeli órában beállítani a Burgba.

– Merre hajtsunk, könyörgöm?

– Amerre látunk valamit.

Hát az eleje nem valami fényesen indult. A két várfal közén, a tölgyfa gallyakkal, deszkaforgáccsal kiteremtettézett szegényes boltok kevés táplálékot adtak a szemnek. Vasat, szenet, élésholmit árultak az egymásra zsúfolt faházikókban. Ami azonban rajtuk túl következett, az megérte az ide-oda cikkcakkozást. Ha másért nem, furcsaságánál fogva.

Soha ilyen szűk utcákat! A kövezetlen úttesten jó, ha a batár elsurranhatott tengelyakasztás nélkül! De már a gyalogrendű járókelők számára igazán nem maradt hely és időből is csak annyi, hogy éppen beugrálhattak a lovak elől a legközelebbi kapuboltozat alá. A gyönyörű főúri paloták nemes homlokzata alig érvényesülhetett így, ebben a nagy szorosságban. Sötétek is lehettek a lakószobák. Amit kiterjedésben olyan buzgón törekedtek megtakarítani a jó bécsiek, azt nyilván magasságban akarták behozni. Nem széltébe rakták ezek a városukat, hanem egymás fejetetejére, rétegesen.

Csupa négy-, öt-, hatemeletes palota! Büszke nagy udvarok, melyeknek kapuboltja fölött veretes bronz-tetőzetek nyújtottak oltalmat az esőben érkező vendégek számára.

Egy-egy fordulónál magyarázattal is szolgált Nepomuk. A Herrengasséban a Liechtenstein, Buquoy és Portia hercegi szállásokat mutogatta meg, a minorita-templommal együtt. A Hochen-Bruckenen a Mansfeld herceg és a Sachsen-Zeiss herceg palotáját. Majd a német lovagrendről elnevezett Németházat a Sünger utcában s a János-udvart a Kärtnerstrasse szívében. A Hartmann-rezidencia úgy könyökölt bele a Bauernmarkt térségébe, mintha a lábainál tarkálló plebejusi nyüzsgést bámulná, lomha unalmában.

Végül is beteltek az utasok a nézelődéssel. Eljutottak addig az állapotig, mely nem ösmeretlen a városszemlélők előtt. Mikor már azt hitték, hogy semmi se lepné meg őket többé.

– A Burgba! – rendelkezett Mária.

De útközben rájött, hogy korán ítélkezett mégis, mikor olyan egész közömbösnek vélte magát minden látnivalóval szemben. Nagy le-föl kanyargásai közepett – talán egy kis ravaszsággal is – úgy igazították onnan hátulról a hintót, hogy az Elefánt-téren bukkant ki. Ott pedig akkora két elefánt bámult farkasszemet az utasokkal, hogy a maga templomtorony magasságában igazán rászolgált a megvesztegetésre. Hozzá a szeme, a füle, ormánya is mozgott szünet nélkül a két monstrumnak.

– Micsoda ördögadta furfangos jószágok ezek? – hökkent meg a dámácska.

Alig ejtette ki azonban az utolsó szót, mikor az egyik elefánt mintha megsértődött volna, – elkezdte dühösen mozgatni a füleit. Szeme körben forgott. Egyszercsak fölkapta s meglóbálta irtózatos nagy ormányát is. Egész a háztetők magosságáig.

– Teremtő mennybéli atyaszentséges Isten! – rivallt föl dadus és eltakarta szemét. – Agyoncsap minket ez a rusnya dög, menten!

Szerencsére nem történt semmi baj. Vagdalkozás helyett az ormány ledöbbent az elefánt kolosszális bronzmellére, s mélyen zengő, igen szép „güm-güm” hangot adott. Meg még tizenegyet hozzá.

– Hisz’ ez csak a delet üti! – kacagott föl Mária dadus nem csekély pironkodására, és magyarázat nélkül is eltalálta, hogy a másik kolosszus meg alighanem az éjszakai órák jelzésére való, s nem egyéb elmés óraszerkezetnél. Kell az ilyen virtuskodás idegenvakítónak olyan helyütt, ahol százféle tarka népviseletében találkozót ad egymásnak kelet és nyugat minden nációja. Bár az egyik behemótot legalább Budára lehetett volna vinni…!

Most aztán már Nepomuk se előzködött többé. Hajtott egyenesen a Burg-kapu iránt. A szomszédos térség közepén komor külsejű, ódon, nagy, négyszegletes épület állt. Nem volt magasabb három emeletnél. Külsejében se hivalkodott olyan pompával, mint a többi látott paloták. Máriának mégis nagyot döbbent a szíve. Mondatlan is tudta, hogy odaértek, ahol ezentúl majd a napjait fogyasztani fogja.

Csakugyan, a négy paripa széles kanyarodással befutott a térségre, s megvesztegelt. Ugyane pillanatban egyszerre mind a két ajtaja nyílott a batárnak.

Németül köszöntötték rá a delet Pálffy János horvát bán úr kisasszony-lányára a messze Viennában.

VII.

Ha kintről nyugodtnak, szinte lakatlannak látszott is a Burg, bent a kétfejű sasmadárral ékített kapun túl annál inkább nyüzsgött az élet. A lépcsőházban le-fel hullámzó hivatalnokok, a folyosókon rohanó lakájok és feketekulcsos kamaraszolgák, az antekamerák előtt csoportosuló udvari emberek ütődtek a jövevényekbe. Izgatottnak látszott mind. A lakájok mintha fejüket vesztették volna. Az utasokkal nem akart szóba állni senki.

– De hát uram, micsoda fogadtatásban részesítik itt a felséges asszony udvarhölgyeit? – fogott el Mária végül mégis egy kopott könyökű kancellistát, akinek pirosra festett cipősarka azonban arról tanúskodott, hogy gazdája a nemesi osztályba tartozik.

Rövidlátó volt a hivatalnok, nem tudott idejekorán kitérni a kérdezősködők elől. Így aztán nem maradt más hátra, mint hogy válaszoljon:

– Haldoklik a császár, méltósága!

Az érdemes férfiú szaporán pislogott csontkeretes pápaszeme mögül és olyan kárvallottan lógatta a fejét, mintha mindjárt el akarná ejteni.

– Már kora reggel megállapította magán a fölség, hogy nincs remény többé! Gyóntatója, Francesco Menegatti, megtartotta szobájában a szentmisét, s harmadszor és valószínűleg utoljára, kiszolgáltatta neki a szentséget. „Pro viatico…!”

Az elbúslakodott ember nagyot szippantott burnótszelencéjéből. Keserves tüszköléssel tette hozzá:

– Épp most búcsúzik trónörökösétől, a római királytól és a fölséges család tagjaitól. Higgye el méltóságod, azt se tudjuk, hol áll az eszünk! Ilyen szerencsétlenség! Ilyen csapás! Az egész birodalomra, s mireánk…!

– De hiszen a császár betegnek se hírlett? – ütődött meg Mária.

A kancellista bizalmaskodva hajolt közelebb.

– Csak nem volt szabad beszélni róla, méltósága!

Nagyon érthető… Nyugaton a spanyol örökösödési háború, keletről meg a lázadó magyarok…

– Elég, uram!

A dáma erélyes mozdulattal szakította félbe a magyarázatot.

– Tudok mindent, amit tudnom kell. Most pedig gondoskodjon ön arról, hogy azonnal szólhassak Wratislaw kancellárral.

– Wra – –?

A hivatalnok kimeresztette szemét.

– Wratislaw…! – hápogta elhűltem – Hiszen őexcellenciája meghalni se ér rá! Az utolsó intézkedések…! A szukcesszió előkészítése…!

– Beláthatja ön, hogy utóvégre se maradhatok az utcán? Az udvar botránya lenne.

Keresve se találhatott volna Mária biztosabb eszközt a nógatásra, mint ezt a véletlenül lelt szót.

– Botrány…!

Akkorát szökött a rémült kancellista, hogy kis híján feldöntötte a kényesebb kézimálhákat őrző frajjt.

– Futok már! Futok!

– Ne bolond, ne! – vélte dadus megvetően, a letaposott lábát rázogatva. – Micsoda szélfejű népség…! Otthon Vöröskőben majd helyrebillentenék az eszeteket, tudomistenem!

A dámácska vállat vont. Látszott rajta, hogy ez a balsejtelmű beköszöntés erősen kedvét szegte. Hozzájárult persze az új környezet nyomasztó hangulata is. Idegenül jártatta tekintetét a szűk folyosó esetlenül vastag, nyirkos falain. Börtönhöz hasonlított inkább ez a császári rezidencia, mint egy vége hosszatlan birodalom uralkodójának székházához. És sírbolthoz előbb, mint befogadó, meleg otthonhoz. A fölfelé vezető lépcső sikátorai sötétek voltak, minden dísz nélkül. A padlózat gorombán gyalult tölgyfából. A legközönségesebb polgár házában se tűrték volna ilyen rossz állapotban. A grádicsok is – nyilván az utcák és a Burg-udvar kövezetlensége miatt – sárosak, piszkosak. A földszinti folyosóra nyitva-futtatott ajtókon keresztül alacsony, gyéren világított, ketrecszerű szobák ontották dohos illatukat. Egyformák voltak mind, mint a kolostori cellák. Az írószeres asztalok, plafonig tornyosuló könyvespolcok sejteni engedték, hogy ez a középső földszinti rész zárja magába a titkos és egyéb udvari hivatalokat.

A belső, úgynevezett svájci udvar felé se nyílt azonban vigasztalóbb kép. Sehol semmi nyoma azoknak a káprázatos értékű kincseknek, amelyekről eddig otthon, Vöröskőben, annyit hallott regélni a jövevény. De csak ha legalább letisztíthatná magáról az út porát! Ha lenyugtathatná törődött tagjait!

A fáradság érzése egyszerre megrohanta. Mintha csónakon, vagy hintón ülne, úgy himbálódzott vele a világ. Füle is egyre hallotta még a lovak patáinak egyhangú dobogását, a hintó álmosító dübörgését.

Vajon meddig kell itt ácsorognia, míg végre ütni fog a szabadulás perce?

A barátságtalan beköszöntő után a legrosszabbra is el kellett készülniük a várakozóknak. Lehet, hogy csak le akarta rázni őket a hivatalnok, és esze ágában sincs Wratislawot keresni. Vagy ha meg is találná, nagy kérdés, hogy hajlandó lesz-e az egy porlepte frájla, meg egy vénasszony kedvéért abbahagyni azt a sürgés-forgást, amivel most mindenki az érdemeit toldozgatja?

A balsejtelmek – szerencsére – nem váltak valóra. Alig fordult Mária néhányat a penészszagú folyosón, amikor a lejárat felől máris hangok hallatszottak.

– Erre Excellenciád! Erre!

A kancellista volt, nyomon követve egy harminckét-harminchárom évesnek látszó, magas, hamuszín-selyem francia ruhába öltözött lovagot, akinek tejes-rózsásan gömbölyödő arcából két feltűnően világoskék szem fürkészett a mutatott irányba.

– Az én kedves barátom, Pálffy János gróf úr leánya?

Mária megpróbálta zúzott tagjait illendő bókra kényszeríteni.

– És pedig fájdalom, a legrosszabbkor, excellenc…! Kérem is elnézését a tartóztatásért, s hogy tőlem ezt a levelet elfogadja.

Wratislaw előkerítette tollas barettjét hóna alul, s gálánsán megsöpörte vele a korhadt padlót.

– Méltóságod bájos arca elegendő legitimáció számomra addig is, míg a baráti sorokat elolvasni időt szakíthatok. Kegyed bámulatra méltóan hasonlít a gróf úrra! De igaza van, nem ez itt a fontos, hanem hogy mentől előbb födél alá jussanak. Jelentkezett már kegyed a főkamarási hivatalban? Leadta ott behívó levelét, s iratait?

– Nem – ingatta fejét az utas. – Sehol se találunk senkit, aki útbaigazítana.

– Persze, persze… Mansfeld herceg most épp a fölségnél van. Hm, hm…

Egy kicsit pillogott a kancellár. Lábait váltogatta. Majd egyszercsak fölnézett, nagy elszántsággal.

– Hát mindegy – mondta. – Kegyed itt semmiképpen se maradhat. Megpróbáljuk a rendkívüli körülményekre való hivatkozással későbbre hagyni a hivatali formaságokat. Sőt…!

Látszott Wratislawon, hogy ötlete támadt.

– Megkísérlem kegyedet az anyacsászárné elé juttatni! Nemde, őhozzá szól az udvarhölgyi kinevezése?

– Igen.

– Pompás! Ez nagyot egyszerűsít a problémán. A fölség tudniillik nem sokat ad a teketóriára. És talán most föl is férne rá egy bátor, okos lélek közelsége.

Még egy söprés a kalpag tollaival, még egy meghajlás, s azzal Wratislaw el is indult. Minden reverenciája ellenére is érzett a mozgásán, hogy égett a föld a talpa alatt. Máriának jól kellett iparkodnia, hogy abroncsos szoknyáiban lépést tarthasson vele. A dadust maga után parancsolta.

Fölhaladtak ugyanazon a lépcsőn, amelyen Wratislaw kevéssel előbb lebocsátkozott. Ez a rész, a császár magánlakosztályának előtere, úgy tömve volt udvari néppel, hogy az úttörő karját ajánlotta pártfogottjának.

– Erre grófnő, erre!

Az előzőeknél is szűkebb és homályosabb folyosó következett. Könyék alakban hajolt meg balfelé. Az udvarra nyíló keskeny, vasrácsos ablakon keresztül Mária futólag egy kicsiny, de rendkívül gondozott kis kertet pillantott meg. Az első derűs foltot ebben a súlyos császári komorságban.

– A Paradicsom-kertecske – magyarázta röptében a protektor.

Majd hozzátette:

– Már a felséges asszony lakosztályához tartozik. Mindjárt beérkezünk!

Milyen korai remény…! Látszik, hogy a hivatali gondok és a baráti jó szándék szórakozottá tették a lovagot. Megfeledkezett arról a hadról, mely pedig napról-napra elmaradhatatlan volt az anyacsászárné, Eleonóra Magdaléna szobái előtt.

Micsoda had…!

A dáma joggal döbbent vissza tőle. Mintha Bécs egész söpredéke, a nyomorúság, bűn és betegség adott volna itt egymásnak találkozót!

– Persze! A koldusok…! Ezekre nem gondoltam – harapott ajkába a pártfogó. Ráhökkent a különben jól megszokott képre, s csontfejű pálcikájával hárított el egy tolakodó és szitkozódó nyomorékot.

– Erigy az utamból!

Egyéb se kellett az izgága hadnak, mely már így is lázongott szokott alamizsnájának késlekedése miatt! Úgy körülfogták egyszerre a kényes uraságot, dámástól együtt, hogy Máriát a fenyegető csonkok, durva szidalmak, s a szenny fölcsapó bűze közepett az ájulás kezdte környékezni.

– Hol a ruha, amit nekem ígértek? – süvített egy orrnélküli, szakállas szörnyedelem, harciasan hadonászva mankójával a jövevények felé. S e közben olyan égettbor szagot lövellt ki magából, hogy még a lovag is megtámolyodott tőle.

– Négy hete adósaim vagytok egy dukáttal az ezer Miatyánkért, amit mondattatok velem! – visított föl egy boszorkány képű banya.

És ha Wratislaw idejekorán oda nem suhint neki pálcájával, talán beletép a dáma csipkéibe.

Kezdett fele se tréfa lenni ennek! Így belesodródni egy bűzös áradatba, mely ellen még lovagi kardot se lehet rántani! Amelyiken elégtételt se lehet követelni!

Wratislaw a szemöldökét ráncolta és pártfogoltjai egy lendítéssel dadástól együtt maga mögé mentve, fölemelt pálcával, szétvetett lábakkal állt most már szembe a söpredékkel.

– Hátrább! – rivallt a tolakodókra.

S a tekintet, amellyel fenyegető mozdulatát kísérte, eléggé megmutatta, hogy mindenre el van szánva.

A csőcselék megszeppent. A hadonászók egymásután engedték le öklüket. Pisszenés se hallatszott többé.

– Hol a céhmesteretek? Hol a kórházfelügyelő, akihez tartoztok? – harsant fel újból, a beállt csöndben Wratislaw haragos szava. – Látom, a vallásban buzgó és jámborviseletű bécsi koldusok jelvényét, a város jelét hordjátok mind! Hát ez az a jó viselet? Ez a jámborság? Elszedetem a céh-igazolványt valamennyietektől, ha ebben a szempillantásban el nem takarodtok!

– Főmagasságos kegyes szívű uram – nyöszörödött föl egyszerre a siralmak pince-fakó hangján az égettborszagú, orrtalan hős. – Nem voltunk mink rosszak, csak nem eresztenek be minket oda, ahová pedig mindég szabad bejáratunk van nekünk.

– A szent császári felséges úrnőhöz! – sipákolt a banya is, mentegetődzve. – Ez a barát itt egyebet se tud, mint zsoltárt kántálni!

A söpredék szétvált s a küszöb felé mutogatott. Egy augusztinus barát térdelt ott, a lakosztályba vezető ajtó előtt. Rongyokban lógott le róla a csuha. Feje több helyütt vérzett. Hanem azért éppoly kevés ügyet vetett a magas szabadítókra, mint azokra, akik oldalogva igyekeztek eltakarodni ocsmány munkájuk színhelyéről. Wratislaw kérdésére – hogy be lehet-e lépni sürgős ügyben a fölséghez – fel se pillantott. Csupán az eddig mormolt ima textusát nyomta meg jobban, elutasító figyelmeztetéssel.

Nem lehetett azzal beszélni!

Wratislaw vállat vont.

– Nincs más hátra, mint hogy beszállásolom önt ideiglenesen valamelyik vendég-appartementbe, addig is, míg a szükséges intézkedések megtörténnek.

Megint elindult s különböző cakkozások, leszállások és föllihegések után végre kinyitott halálra fáradt követői előtt egy szúette ajtót.

– A viszontlátásra!

VIII.

Mária utána intett a távozónak. Meg volt győződve róla, hogy ez a kilátásba helyezett találkozás nem lesz egyhamar. De az udvar lázas kapkodása közepett igazán nem is várhatott több figyelmet, mint amennyiben Wratislaw részesítette. Itt legalább magára tehette az ajtót, dadus segítségével hozzájuthatott titokban egy kis vízhez, megtisztálkodhatott és fölcserélhette úti ruháját.

Wratislaw ezalatt sietve haladt föl a császár lakosztálya felé.

– Mi történik bent? – kérdezte a szolgálattevő főkamarást, soron kívül lépve az antekamerába.

Mansfeld herceg, egy hatvanon túl járó, kiülő-szemű, karvalyarcú udvaronc, fölvonta vállát, s kifordította kesztyűs tenyerét.

– Megpróbáltuk fölszolgálni a felség ebédjét.

– Fogyasztott valamit?

– Egy légy szárnyára vehetné.

– Akkor hát nincs remény.

– Az orvosok és borbélyok még bizakodnak.

– Van valami alapjuk hozzá?

– A fölség zenét rendelt. Jó jelnek veszik. A császárné kivételével az összes felségek és miniszterek el is vonultak már, elkölteni ebédjüket. Ön nem tart velük?

Wratislaw a fejét rázta.

– Megvallom hercegségednek, hogy néhány szót szeretnék váltani az anyacsászárnővel…

Mansfeld köhécselve nevetett.

– Bajos lesz! – dünnyögte kárörvendően. – Nem akar tágítani a betegágy mellől. Pedig közel áll a roskadáshoz. Furcsa ez a nagy ragaszkodás…! Nem?

– Abban a magasságban, ahol a felségek élnek, bizonyára – hagyta helyben a kancellár szórakozottan.

De a másikat szemmel láthatólag nem elégítette ki a kurta válasz. Az unatkozók közlékenységével nedvesítette beszédre foghíjas száját.

– Nem úgy értettem… Hanem a kétségbeesett vonakodás után, ahogy a császárné annak idején feleségül szánta magát őfelségéhez…! Mondják, bemázolta az arcát valami rútító szerrel. s kint tanyázott a napon, hogy hólyagossá égjen és kérők elijedjenek tőle.

– Öt más kérőjével se bánt jobban! – legyintett Wratislaw. – Hercegséged jól tudja, hogy az anyacsászárnő apácának készült. Különben ne felejtsük, hogy a megkérés módja se tartozott a leggyengédebbek közé! Doktorokat küldeni a kiszemelt hajadonhoz és megmustráltatni velük csípőjét, medenceállását…! Mintha ő maga nem is számítana, csak a termékenysége…! Engedelmet, herceg, nem csudálom a császárné húzódozását.

Wratislaw az óraláncon csüngő ezüstfüggőkkel babrált.

– Hol vannak már ezek az idők! – sóhajtotta. – Most nem az a fontos: hogy kerültek össze a felségek, hanem hogy együtt maradhassanak! És mikor ezt kívánom, bevallom hercegségednek, hogy nem egyedül a császár fenkölt személyére gondolok…

– Persze! A császárnéra! – csípett bele Mansfeld élesen a szóba.

És rábólogatott jelentőségteljesen:

– Hja, a vén Madeleine okosabban kezelhette volna fiatal urunkat, ha azt akarta, hogy tovább is számottevő tagja maradjon az udvarnak! Mire az a nagy szigor? Más főhercegeknek is vannak gáláns ügyecskéi! Az ember meggyónja őket, tesz egy fordulót a zelli Máriánál, eljár a misékre, óvakodik az eretnekek rothadt társaságától és kész! Bizony, aligha kerülheti el a kegyvesztettséget az erénycsősznő!

Wratislaw fölnézett a beszélőre és egyenes tekintetű, világoskék szemeiben palástolhatatlan megvetés úszkált. Eszébe jutott ennek a nyikorgó, epés embernek hirtelen pályafutása, s mindaz, amit felőle az udvarnál suttogtak. Most egyáltalán nem látta lehetetlennek, amit az orléansi hercegné állított felőle, hogy – spanyol diplomata korában – az örökösödési háború kitörése előtt, cselekvő részt vett a fiatal spanyol királyné, orléansi Mária Lujza megmérgezésében… Aki így tud gyűlölni, attól minden kitelik.

Már éppen készült visszavágni, mikor szemközt váratlanul megnyílt az ajtó, s egy közepes növésű, de görnyedt testtartásában felényire hajolt, ötven-egynéhány éves matróna alakja jelent meg a küszöbön.

Aki nem ismerte, el se hitte volna, hogy a hatalmas német birodalom mindenható császárának, I. Lipótnak hitvese, Eleonóra Magdaléna áll előtte. A vizenyősszemű és szeplős, egészbe véve azonban mégis megnyerő külsejű kis öregasszony olyan alázatos, szelíd, olyan szegényes, kopott, sőt rongyos volt, mint valami ínséges koldus. Durva vargamunkájú cipői – ahogy riadtan tipegett bennük – elől az orrnál felkunkorodtak, mint a török papucsok. Ráncos, koravén kis arcát nagy foltban futotta el a Rothlauf, amit a betegvirrasztás közben szerzett. Hozzá heves keresztcsontfájdalmak kínozták, melyek alig engedték lépni.

– Bosinger! – rebegték a húsos, most fogfehérjéig elsápadt ajkai, belevonva kissé visszatűrt formájú orrát is a beszéd didergésébe. – Bosinger…! Hol van Bosinger?

– Ebédjét ment elkölteni, felség – nyúlt Mansfeld a csengő húzója után. – Visszahívassam?

– Könyörgöm Jézus nevében…

A zsinór megfeszült és fölcsapódott. Wratislaw pedig a támolygóhoz lépett.

– Felség, az Istenért…! Baj van?

Eleonóra igent intett. Szakadozott, gyermetegül csukladozó hangon mondta:

– Étkezés után álom lepte meg a császárt. Eleinte még örültem és imádkoztam. Majd egyszerre különös látomásom támadt. Mintha Szent Lipót állna a felség ágya mellett! Fekete köpeny födte a jelenést. Csak a mutatóujja fehér. Mintha Leopoldus felé intett volna vele…! Mintha hívta volna!

– Fölség, a kimerült idegek játéka! Képzelődés!

– De nem!

Eleonóra szívére szorította kezét, melyet fagyási sebek éktelenítettek.

– Gyanús lett előttem az alvás. Megpróbáltam költögetni Leopoldust…

– És nem ébredt?

– Nagyon nehezen. Akarom, hogy Bosinger megvizsgálja.

A császárnő felzokogott.

– Kancellár, úgy érzem, hogy a császárnak vége!

– Mindnyájan Isten kezében vagyunk Asszonyom – felelt Wratislaw megindultan. – Kérem fölségedet, tartsa erősen magát! Hisz felségteknek gyermekei is vannak! A főhercegnők! És urunk trónjának örököse! Kegyeskedjék az ifjú római királyra, elsőszülöttére gondolni Asszonyom. Rex Josephusra és Carolusra, a spanyol királyra.

– Aki apja halálos ágyához se jöhetett el!

– De aki a római király őfelségével együtt abban a gyászos esetben is megmarad számunkra, ha fenkölt betegünk fölött valóban beteljesülne a halandók törvénye…

A császárné halkan sírdogált.

– Bosinger! – volt a folyvást visszatérő konok válasza minden vigasztalásra. – Még mindig nem jön Bosinger?

– Felségtek szolgálatára megérkezett! – hangzott föl valahára az ajtó felől. És hosszú, tölcsérszerűen hegyes bársonysüvegét leemelve, fehérnyakas fekete talárjában a doktor elősietett. A császárnő Wratislaw karjába fogódzva követte. A betegszoba ajtaja bezárult mögöttük.

Nagy és szinte megdöbbentő pompájú terem volt, ahová léptek. A dúsan és jó arannyal festett plafonról ezüst karos gyertyatartók függtek alá, kecsesen elvékonyuló cirádáikon megtörve a gyengén beszűrődő napsugarakat. Az áloefából és palaszantából mozaikszerűleg kirakott, síkos padozaton megcsúszott ez a szelíd fény, s opálszerű derengésbe borította a falak mentén körberakott „à l’impériale” színű bútorokat. Magát a falat hatalmas méretű gobelinek fedték, egész a felső burkolatig, csupán a kályhamélyedés öblét hagyva szabadon. Látogatóban itt járt fejedelem ajándéka volt ez a graciőz formájú kristálykemence is, melynek sziporkázó falain át, téli időben, látni lehetett az égő fahasábokat. Ha kívül ódonságával, s az alsó részekben dísztelenségével lepte is meg az idegent a Burg, ami kincs csak egy-egy felső termében felhalmozódott, azon bízvást néhány kisebbfajta fejedelemséget lehetett volna vásárolni.

De nem volt itt most kedve senkinek kalmárgondolatokkal vesződni! A belépők aggódó tekintetét a sátorszerűen bíborral kárpitozott, széles, alacsony ágy vonzotta magához. Rút, gnómszerű kis testét görcsbe vonva viaskodott rajta valami láthatatlan, s még nála is nagyobb hatalommal az, aki mind e világraszóló kincsek fölött uralkodott.

A császár révedezve emelte tekintetét a köré sereglők egyikéről a másikra.

– Bosinger! – igyekezett azonban hangjának még mindég imperátori nyomatékot adni. – Parancsoljuk, vizsgálj meg minket! Az orvosság, amit kedvelt felünk, Rappach gróf kommendált nekünk, nem csillapít többé…

A doktor megfogta, majd legott vissza is bocsátotta a császár hideg kézcsuklóját a bíborselyem ágylepedőre. A csontig sorvadt testhez képest hihetetlenül fölpuffadt mellboltozatot igyekezett megközelíteni a takaró alatt. Aztán sorba érintette a májat, lépet, míg egy, az enyészet penész szürke pókosságán is keresztülcikázó, tiltó tekintet megállította.

A császár fölkiáltott:

– Eheu! Hoc est membrum nostrum sacro-caesarum! Lábunkkal törődj, ami alig fér már az ágyba!

Nem sok törődnivaló volt pedig azzal többé. A duzzadt lábfejen nagy sárgásbarna foltok éktelenkedtek. A közeli katasztrófa előhírnökei, az idő előtt megjelent hullafoltok.

Bosinger félrevonta a császárnét.

– Felség – súgta –, az udvari gyóntatót! Szenteltvizet, gyertyát és a fenségeket!

Ütött hát az óra?

– Fájdalom. A medvemáj-tinktúra sem váltotta valóra reményeinket…

A hajlott kis öregasszony kopott fekete vállkendőjébe fojtotta kitörni készülő zokogását.

– Sehol semmi mentség?

– Nem titkolhatom, hogy a vég közeledik – súgta vissza a tudós ember.

Wratislaw maga vállalta a futár szerepét. Néhány perc alatt egybe is gyűlt megint a legszűkebb udvar. A császár három leánya: a huszonöt éves Mária Elisabeta, a nála három esztendővel fiatalabb Mária Anna és Mária Magdolna, a legkisebb fenség, József római király neje után a spanyol udvar divatja szerint való aya hozta kézen a két gyermeket. A sárgapelyhes, csenevész Mária Jozefát, s a négyesztendős Mária Amáliát. Végül a miniszterek, udvari papok és főkamarások sorakoztak dermedt tisztelettel.

A beteg végigpillantott rajtuk, aztán a császárnét fürkészte.

És egyszerre mélyet sóhajtott:

– Értjük…! Minthogy pedig így vagyunk, tartsátok ide nekünk kedvelt fiúnk, Károly király képét, hogy távollétében legalább így megáldhassuk…

A viaszsárga kéz megpihent egy pillanatig a festett vásznon. Majd lesiklott megint.

– Báró Seilern!

– Jelen, fölség!

Az udvaronc az ágy elé térdelt.

– A codicillt… – mormolták a fáradt ajkak. – Báró, ne felejtsd el a codicillt, melyet minap diktáltunk neked tollba! Az esetre, ha a spanyol vállalkozás nem ütne be és Károly fiúnk trón nélkül maradna…

– Nem felejtem, fölség.

– Jó. Akkor hát, tudod…!

– Igen, fölség. Tirolt kapja, mely régebben is egy à part ág tartománya volt.

A császár szemével intett.

– Dietrichstein Lipót!

– Szolgálatára felség!

A búcsúzó még halkabbra fogta a szót:

– Emlékezzél rá, hogy 1705 nincs messze 1625-től…

– Emlékezem fölség.

– Családod letéteményese annak a titkos spanyol államrezonnak, mely dicső emlékű II. Ferdinánd óta száll imperátorról imperátorra… Az örökséget te adod át utódunknak, József királynak. A birodalom békessége függ ettől!

– Felséged nyugodt lehet. Megértettem.

Háromszoros koppantás szakította félbe Dietrichsteint. Ezüstvégű marsallbotját magasra emelve, Salm Károly herceg, a császár elsőszülött fiának főudvarmestere jelentette:

– Őfelsége a római király, Josephus rex!

A húszas évek derekán levő, nyúlánknövésű ifjú lépett be. Várományosa annak a trónnak, amelytől olyan gyötrelmesen búcsúzott ott a bíborselyem ágyon az a féregszerű, elaggott élet.

A lányosan fehérbőrű és rózsaszín arcú, fénylő kékszemű fiatal főherceg olyan megkapó jelenség volt fehér parókájával, puffos feketeselyem spanyol öltözetével ebben a komor környezetben, hogy a fájdalom ellenére is, mely magas homlokát és enyhén előretolódó alsó ajkait megülte, egy pillanatra szinte derűt hozott a gyászos terembe.

Még a haldokló is tágabbra nyitotta szemét, s bágyadt mosolygással köszöntötte:

– Felség, mi már indulunk…! Okuljon ön példánkból és legyen Házunknak hű fia. Amit tudnia kell, azt elmondtuk reggel. További rendelkezésünket Dietrichsteintől fogja ön meghallani. Most pedig hagyjanak minket lelkünkkel törődnünk…

József lehajtotta fejét és arcán szomorú méltósággal, állva maradt az apai ágy lábánál.

– Dominicus du Bois…! – hallatszott ismét.

– Dominicus du Bois!

A Szent-István dóm kanonoka volt, akit a császár szólított. Hogy miért, arra nem sok magyarázat kellett. Az udvar maga is megdöbbenéssel látta, milyen rohamosan fogy az erő a gnómszerű kis vázból. Hogy lepi el a veríték a kosárformán előreugró száj mély árkait, hogy zihál az a rettenetesen földomborodó mell!

A kanonok előrelépett és meggyújtotta a magával hozott gyertyát.

– Felséged lesz kegyes kéz a kézben tartani…

A császárné az ágy elé térdelt. Reszketve és imbolyogva kulcsolta egybe a gyertyával férjének fagyos ujjait. Néha-néha fölsercent a tétova láng. Mintha olvadt gyöngyszem hullt volna belé. Du Bois, Francesco Menegatti, Miller és Bischoff atyák, a császár gyóntatói pedig elkezdték fennhangon a haldoklók imáját. Az egész udvar térdre hullva mormolta utánuk:

– Uram, irgalmazz…

Ima végeztén Menegatti atya az ágyhoz lépett. Az ősz hajú olasz – a császár meghitt bizalmasa ifjúságuk óta – hosszú árnyékot vetett az ágyon keresztül.

– Intelligitne Vestra Majestas, quae dico…? – kérdezte hangosan.

– Ita, mi Pater!

A pap a szentségi feloldozás ismételt óhaját kívánta a felségtől. S hogy az megtörtént, megadta a feloldozást, átengedve helyét a pápai nunciusnak, aki a Rómából hozott teljes búcsú hírét közölte.

– Pro articulo mortis – mormolta.

A császár szeme egyszerre könnybe lábadt.

– Jer ide eminentissime! – intett a nunciusnak.

Az üzenethozó a párnák fölé hajolt.

– Itt vagyok, fölség.

– És abban amit hoztál, a bocsánatban, minden benne?

A nuncius igent intett.

De a haldoklót egyszerre nyugtalanság lepte meg.

– Der Nádasdy – rebegte ijedten.

– Benne.

– Frangepán? Wesselényi?

– Minden és mindenki, fölség.

– Hiszen igaz… Kétezer misét mondattam árva lelkükért… Oh, csak ne ugrálna úgy Frangepán feje!

– Ne törődjék azzal felséged többé!

– Hát mit kell tennem?

– Ismételje utánam, uram: „In manus tuas Domine commendo Spiritum meum.”

– Moriatur anima mea morte justorum! – egészítette ki a haldokló.

Majd váratlanul hangosan felkiáltott:

– Domine! Memento mei!

És úgy maradt a szája, ahogy a kiáltás kitört belőle.

Rex Leopoldus Magnus, a német-római szent birodalom császára megszűnt parancsolni és könyörögni, megszűnt vétkezni és vezekelni.

József anyjához lépett, s gyöngéden magával karolta.

Az udvaroncok elámultan néztek utánuk. És Mansfeld igyekezett úgy rejteni arcát csipkéi közé, hogy elkerülje Wratislaw rászögezett pillantását.

A kancellár volt az egyedüli, aki nem nyúlt kendőjéhez, nem vett részt abban a kórusban, mely egyszerre fölzokogott. Tudta jól, hogy csak a testtartás játszik körötte, a vállak hullámzanak, s a csipkék repkednek kérkedően. De könny nem esik egy se, a lesújtott családon kívül igaz szívvel senki sem gyászol itt az egész udvarban.

Meghajolt a halottas ágy felé és sietve elhagyta a termet.

IX.

– Pihent ön kissé?

– Felfrissültem.

Mária átöltözve, készen állt látogatója előtt.

– Van valami híre talán számomra az én mentoromnak?

Wratislaw már nyitotta is az ajtót. Útközben magyarázta:

– A császár meghalt. Az özvegyet most vezeti lakosztályáig őfelsége. Ott el fog búcsúzni tőle. A császárné magára marad hölgyeivel, kik ott gyülekeznek. Méltóságodat is becsempészem. Siessünk, hogy az oldalajtónál még elibük vághassunk!

Gyorsan megindultak. Ép abban a pillanatban léptek egy feketekárpitos, szűk, cellaforma helyiségbe, mikor a szemközti ajtó is megnyílt. Vontatott méltósággal a birodalom e perctől fogva való új ura, I. József császár hozta az özvegyet.

A felség azonban nem búcsúzott el a lakosztály küszöbén, mint Wratislaw remélte. Sőt a három főhercegnő is követte roskadozó anyját.

A kancellár halkan köhintett. Észrevétlenül megszorította a fülkében némán várakozó dámák egyikének kezét:

– Pucharmin asszony! Íme, az új udvarhölgy! Pártfogásába ajánlom. Attól tartok, hogy legjobb akaratom ellenére komplikációkba sodortam…

A hatalmas növésű, villogó feketeszemű, ötven felé járó dáma óvatosan megfordult. Redő nélküli sima arca, gyöngédmetszésű ajkai egykori nagy szépségről tanúskodtak. És Máriát egy kíváncsi, majd gyorsan átmelegedő nyájas pillantás érte, ahogy fejét meghajtva pártfogója mellé helyezkedett.

– Az udvar napok óta várta önt – suttogott a hölgy, úgy azonban, hogy arca előrefordulva maradt, mintha feszülten figyelne az előtte történőkre. – Milyen kár, hogy a felségek nem vonultak retraitbe… De hát csak maradjon ön most már mindenütt mellettem! Szükség lehet ránk.

Valóban, az anyacsászárnét elhagyta ereje. József karjáról leválva, szinte élettelenül hanyatlott leányainak karjaiba.

– Széket őfelségének…!

Férfiasan mély, dörmögő hangon, melyen érzett, hogy parancsoláshoz szokott, Anna főhercegnő fordult ép a védencét oktató Pucharmin asszony felé.

Egy szúrós tekintet a gyérpillájú szemekből, a mértéktelenül hosszú és csontos fej fölhorkanása eléggé mutatták, hogy a fenség észrevette az idegen dámát. Hátat is fordított neki nyomban, átvéve és a császárné lankadt teste alá igazítva a széket.

A többi hölgyek sem maradtak tétlen. Igyekeztek ülőhelyeket készíteni a legmagasabb uraságoknak, ami pedig nem volt kis föladat! A szűk kamarában egy korhadt, rossz faágyon, egy gyalulatlan deszkaasztalon és padon kívül egyetlen olyan szék sem került, amelyikkel aggodalom nélkül meg lehetett volna kínálni a császárt.

A fölség elhárító mozdulatot tett.

– Hölgyeim, kérjük, ne gondoljanak most velünk! Fektessék le a császárnét. Mi visszavonulunk.

És csakugyan magához intette Wratislawot. Elhagyta a szobát, szemével intve búcsút anyjának, aki láthatólag szívgyöngeséggel küzdött.

– Ki itt a legerősebb?

Anna főhercegnő szólt megint, szúrós tekintetét egyenesen Máriára szögezve.

– Igen! Ön ott. Valaki…! Lépjen közelebb!

A leány elfogultan engedelmeskedett. Egyszerre tizenkét pár meglepődött szem pillantását érezte magán. Tudta, hogy a néhány lépés alatt, melyet parancsosztójáig megtesz, fölmérik minden tagját, minden mozdulatát.

Szerencsére a derék Pucharmin segítségére jött. Ketten fogták meg az alélt testet, mely könnyű volt, mint a tollpehely. Mégis, Mária, mikor átkarolta derékban, majdnem felsikoltott. Valami különös keménységet érzett a kopott ruha ráncai alatt, s egy éles, hideg tárgy szinte átfutott a tenyerén.

Pucharmin villanó tekintete azonban csendet parancsolt.

– Legjobb lenne a felséget nyugodtan hagynunk!

Senki sem mondott neki ellent. A dáma minden jel szerint tekintélynek örvendett ebben a környezetben. Az udvar csöndben kivonult a bár alig tágasabb, de jóval világosabb antekamerába. Eleonóra mellett csak egy kamaráskisasszony maradt.

Ahogy kiértek, Pucharmin megérintette pártfogoltja karját. Egy, az ajtó mellett álló, koros, papagájképű férfiúra mutatott, aki táncszerű lejtéssel sietett elébük.

– Thurn gróf őexcellenciája, az anyacsászárné főudvarmestere… Uram, az új dáma, aki ég a vágytól, hogy az ön tanácsaiból meríthessen.

– Valóban! – hajolt meg a hórihorgas, egy pillantással fölmérve az idegent. – Tagadhatatlan, hogy a helyzet félszeg…

Rábólintott és hozzátette aggodalmas orrhangon:

– Megérkezéséről egyébként már értesültem a kancellártól. Érintkezett a grófnő a felségekkel?

– Sajna!

Pucharmin derűs arcán is aggodalom felhődzött.

– Gondolja excellenciád, hogy a helyzet nehéz?

– A legkényesebbek közül való! Nem a császárné miatt, hanem a fenségek…! Asztalhoz menés előtt kellett volna a grófnőt prezentálnunk. Természetesen nem a gyásznapok alatt…

A főudvarmester tűnődve hunyorgott.

– Mindenesetre azonnal kell tennünk egy kísérletet! A rendkívüli helyzet némi mentségünkre szolgál. Kérem méltóságodat, kövessen!

Előre indult, a szoba másik sarka felé, ahol a dámák körbevették a három fenséget. Kettejük, a zokogó Erzsébet, s a kis Magdaléna sokkal jobban el voltak mélyedve bánatukba, semhogy sok ügyet vetettek volna Thurn magyarázkodására. De Anna felkapta hosszú paripa fejét és az újonc felé fordult. Könnytelen szemei szűkre hunyorodtak s mérhetetlen magasságból söpörték végig a csontkeretes lorgnon mögül.

– Magyar? – volt válasza a bemutatásra.

Majd mielőtt még feleletet kaphatott volna a fenség, összecsukta lorgnonját, melynek nyelével Mária nyakára mutatott:

– Úgy látszik, arra keleten melegebb a klíma…!

– Ázsia! – súgta vissza egy hegyes orrú, szögletes állú, madárfejű kis hölgy, úgy azonban, hogy Mária is meghallhatta.

S az asszonysereg ezzel megindult a főhercegnők után, otthagyva főudvarmesterestől együtt a lángba borult arcú jövevényt.

– Ki volt ez az impertinens teremtés?

Pucharmin csöndesítve tette kezét a sértődött karjára.

– Bözin kisasszony, kedvesem. Afféle horgas nyelvű vénkisasszony. De majd megszokja és alkalmilag visszaadja neki ügyesen a kölcsönt. Nincs ezen mit haragudni! Anna főhercegnő pedig mindenkihez ilyen. Nővéreit sem kíméli. Szerencsére nekünk kevés dolgunk van velük. A koronázott császár-királyné, a felség, s a császári hitves mögött meglehetős jelentéktelen szerep jut nekik. A többi meg nem számít. Fő, hogy az ön ferde helyzetéből kezdünk kievickélni. Anna egy sikerült szúrás kedvéért elfelejtkezett a prezentálás formai hibájáról, s így az ön bemutatásán – hál’ Istennek – túlestünk. Úgy-e, excellenc?

A nyurga kezeit dörzsölte. És szinte sugárzott.

– Túlestünk? Á…! Az nem szó! A lehető legpompásabban ment minden! Úgyannyira, hogy – engedelmükkel – azonnal emlékiratba is foglalom és a Theatrum Ceremonialéhoz fogom csatolni. Szabad benne mint saját ötletemre hivatkoznom?

Se látott, se hallott a derék gróf! Attól ugyan megválhatott a két dáma, minden különösebb körülményességek nélkül.

Kint aztán átkarolta Máriát a jó Pucharmin.

– Oh kedves szépem, ha én előbb észreveszem az ön öltözetét…!

– Miért? – újult ki a pirosság a védenc arcocskáján. – Hiszen párizsi mintára készült minden holmim!

A dáma szelíd szánalommal ingatta fejét.

– Látom gyermek, látom! De hol van Bécs Párizstól…? Itt nekünk, az anyacsászárné hölgyeinek, minden dekoltázs tilos. Úgy-e nem neheztel, amiért ezt őszintén megmondtam?

– Asszonyom, a hála szerencsére még „Ázsiában” se ismeretlen fogalom.

Mária szemei megteltek könnyel. A sértett méltóság és a tehetetlenség sajtolta a léleknek ezt a sós harmatját hosszú pillái alá.

Ez hát a barátságtalan beköszöntő folytatása! Ilyen élmények várnak rá itt, ahová olyan sugárzó büszkeséggel rendelte a vöröskői nagyúr!

Mintha csak eltalálta volna fiatal társnőjének lázongását, Pucharmin nyugtatva fordult felé:

– Nem kell mindjárt az egész világot sötét színben látni, ma chère! Nem olyan zord börtön ám azért a Burg se, amilyennek látszik! Persze, ha mi magunk is ügyeskedünk kicsit! Dekoltázs…? Nézzen ön ide!

Állva maradt és keblére mutatott, olyan látványt nyújtva az újoncnak, amitől az önkéntelenül visszakapta szemét.

– No látja! Egy kis csipkekendő, egy vékonyka lepel az egész. s az anyacsászárné agyonvirrasztott szemei mit se vesznek észre többé, az illedelmes fekete színen kívül. És az, ami zsarnoki tilalom volt számunkra eddig, egyszerre a legrafináltabb segédeszközünkké válik egy kis ártatlan kokettériához. Megengedi, hogy jámboraknak és komolyaknak látsszunk, hogy illő mód jelenhessünk meg a kápolnában és bárhol, viszont adott pillanatban a vállkendőcske okos csusszantásával annyit árulhatunk el szépségünkből, amennyi éppen jól esik. Sőt! Higgye meg nekem, ez a félig-meddig leplezés még ingerlőbb is a fantáziára…

Az oktató továbbhaladt.

Közben folyvást hullatta vigasztalásait:

– Ön elhelyezkedik szépen, túlesik az első zökkenőkön és hamarosan beletörődik a rendbe. De igaz! Meg se kérdeztem: van már kijelölt lakrésze?

– Egyelőre vendég-appartementbe helyeztek.

– Oh, persze…!

A dáma tiltakozva hátrált el az ajtótól, melynél Mária megvesztegelt.

– Egy szót se többet addig, míg rendes, végleges otthonában nem tudom! Tartsa készen a málháit és várakozzon rám. Azonnal jövök!

X.

Mária némán nézett a távozó után. Egy kis harag is vegyült a hallgatásába. Saját magára haragudott.

Mért esik könnyebbségére, hogy elmegy mellőle még az az egyetlen lény is, aki eddig jóindulatot mutatott iránta, itt ebben a nagy ismeretlenségben? Mért húzódik tőle? Mért nem tudja olyannak venni, amilyen? Kicsit szabados, nagyon kíváncsi, de alapjában véve jószívű teremtésnek?

Bárhogy igyekezett azonban fölmelegedni pártfogója iránt, nem sikerült. Egyedül lenni, egyedül maradni a hűséges vén dajkával: ez volt, amit most legjobban kívánt.

Dadus öreges kotyogással tipegett mellé.

Egyszerre szembefordult vele és a Burg megalázott kis rabszolgájából kitört a vöröskői várkisasszony.

– Mit szólnál hozzá anyó, ha azt parancsolnám, hogy maradj te itt helyettem Hófdámának, én meg visszamegyek, haza?

A vénség zavarodottan bámult neveltjére. Kellett hozzá néhány pislantás, míg a szavak jelentősége eljutott szikkadt agyáig. Akkor aztán összecsapta tenyereit.

– Jézus! – fohászkodott. – Így kicsúfolni a kisebbet!

– Mit tudsz te a csúfolódásról! Mit tudnak arról, ahogy itt engem fogadtak, azok, akik minket ideküldtek!

– Nem volt talán elég puccos a gála, amit hoztunk?

Máriának kedve telt most a vénasszonyt kétségbe ejteni. Dacosan vetette magát egy székbe.

– Akár viheted is vissza mind, amerről hoztad!

– A ruhákat?

– Igen – biccentett kurtán a haragos kis fő. – Atyus elmulasztott tekintettel lenni a császárné kegyességére. Elmulasztott előkészíteni rá, hogy itt csupa hóbortosokkal lesz majd dolgom. Háborodottakkal, szégyentelenekkel és szívtelen gonoszokkal! Ne kotorj tovább azokban a ládákban! Hiszen itt úgyse maradhatunk!

– Hát hová mennénk már ugyan? – döbbent rá az élesen csattanó hangra dadus.

A választ az ajtóból adták meg.

Pucharmin ott állt a küszöbön. Mögötte egy csomó livrés léhűtő. Kulcsárok, kamaraszolgák, málhacipelők, s egyéb lábas népség. A derék Pucharmin úgy triumfált köztük, mint valami győztes hadvezér.

– Ennyit legalább kiharcoltam! – mondta önelégülten. – Sikerült megtudakolnom az ön végleges lakosztályát. Ha úgy tetszik, indulhatunk is!

A szolganép berajzott. Megmarkolták a ládákat, úti zsákokat.

És Mária engedte vezetni magát megint, jobbra, balra, a tehetetlen harag ernyedtségében. Szinte előre örült az ,,új otthon” képének. Hogy fog ráhökkenni dadus, ha meglátja majd a korhadt padlót, rozoga székeket! Azt az egész cellaszerű odút, melybe vendégül se kandikál be soha egyetlen napsugár! Hogy fog ez históriázni, lobogó fejkötő-csótárral, dülledt szemekkel, otthon!

Hát csak históriázzon!

De írva volt talán, hogy ma semmi kívánsága ne sikerüljön. Az ódon gyatraságoknak, melyekre várt, s melyekből már lent a földszinten és az anyacsászárnénál kapott némi ízelítőt, nyomát se találta. Egy graciőz lábú, karcsúderekú bútorokkal, drága keleti falszőnyegekkel elrendezett valóságos kis paradicsom tárult elé az ajtónyílásra.

– Méltóságod antekamerája! – hadarta a kulcsár és betaszította a következő ajtót.

Ott kellett még csak igazán ügyelni, hogy a meglepődöttségből semmi se látsszon meg a gyöngén kiszínesedő arcon!

Nagy és világos, derűs hangulatú szoba volt ahová jutottak. A falak és mennyezet dúsan aranyozva. Az ajtók és ablakok fölött is – ugyancsak arany cirádákba foglaltan – pompás mitológiai tablók, melyeken hatalmas velencei kristálycsillár játékos visszfénye táncolt. A két ablak közt, tetőzettől a faberakásos padozatig, óriási tükör állt, párkányain régi, becses toledói és damaszkuszi pipere-urnákat rejtve. Két tömör ezüstből kovácsolt fali karos gyertyatartó kínálkozott arra, hogy megvilágítsa majd a leendő úrnő keskeny arcocskáját, haragosból Éva-mosolygásra csillanó szemét.

Távolabb a tükörtől, a benyíló felé vezető ajtó két oldalán, tujafából való, bronzveretes szekreterek csábítgattak titoktartó fiókjaikkal, komoly méltóságukban annál élénkebben emelve ki egy óriás méretű, dúsan aranyozott vitrint, melyben a bútorselyemhez hasonló rózsaszín vánkoson embermagasságú ezüstnimfa csillogtatta leomló haját.

– A „Rózsa-szoba” – igazított helyre a kulcsár sebtében néhány finomlábú székecskét, hogy szabaddá tegye a szomszéd szoba bejáratát.

Bár inkább fülkének volt az nevezhető. Éppen csak egy széles, kékmennyezetes, aranyozott fehér ágy, egy gömbölyű asztalka két karosszékkel és egy pipere asztal fért el benne. Hanem megrakni annál inkább lehetett őket még pazarabb ékességekkel, úgy, hogy a dacosan kívánt botránkozás helyett, dadus végül is indíttatva érezte magát: nagyot rikoltani gyönyörűségében:

– De tán maga a király akar ide látogatóba járni!

Jó, hogy nem németül lelkesedett az öreg. Így nem kellett pirulni érte.

Mária intett a málhacipelőknek:

– Rakjátok le a holmit és elmehettek.

– Ne segítenék talán rendezkedni? – csillant nagyot Pucharmin szeme, olyan csillanással, melynek sóvárgó kíváncsiságát nem lehetett félreérteni.

– Ha nem terhelném…

S ezúttal már a látogatón volt a sor, fel-felvisítani minden újonnan megbontott ládára. Mária hagyta. Hadd lássa az idegen asszonyság, hogy őket se éppen a kakukk költötte ott „Ázsiában!” Csak egy makrancos vaspánt fölfeszítésénél jutott eszébe megzavarni a lelkesedését.

– Igaz, asszonyom! Mi volt az a keménység a császárné derekán, mikor lefektettük? És mi szúrta meg úgy a tenyeremet, hogy még most is sajog belé?

– Sütt!

A dáma ijedten emelte ajkai elé az ujját.

– Arról gondolkozni se szabad hangosan! A felség szöges övvel veszi körül lágyékát és a karjait…

– A császárné vezekel?

– Ő tartja magát a legbűnösebb lénynek minden halandó között – bólintott Pucharmin és súgva tette hozzá: – Esténkint korbácsot is használ, míg egy Misererét elmond. Ilyenkor vértócsa marad utána a padlón…

– Iszonyatos…!

Mária megborzadt.

– Mi olyan nagy vétke lehet?

– Nincsen annak semmi!

Pucharmin vállat vont, s egy gyönggyel-hímes fűzővállat terített szét a térdén. Szeretettel babrált a boglárkákon.

– Csak hát abban leli kedvét, mint én itt ebben a drága bohóságban.

– Hogy gyötrődjék?

– Hogy buzgólkodjon, s érdemeket gyűjtsön a túlvilágra! – szolgált helyreigazítással a patróna, kissé kenetteljesen.

Majd egyszerre kitette kezéből a dédelgetett holmit.

– Jaj grófnő, mit juttat eszembe! Hiszen nekem mindjárt megkezdődik a szolgálatom!

A kerek arcán őszinte ijedelem tükrözött.

– Szent Isten! Fél hét! Mindjárt este lesz! Fél óra múlva teszi meg új urunk, I. József császár, teljes díszben első hivatalos látogatását az özvegynél, a Sárga Asszonnyal együtt!

– Az meg már kicsoda?

– Az a patikaláda?

Pucharmin az ajkát biggyesztette.

– Ugyan…! Hát a császár felesége! Öt évvel öregebb a felségnél és rút, mint az éjszaka! Szó köztünk maradjon kedvesem, az esküvő is prokurátorok útján történt annak idején… A vén braunschweigi herceg, Frigyes, tudta, hogy okosabb nem mutogatni a szerelmes menyasszonyt vőlegényének az esküvő előtt! A nászkíséretet is úgy válogatták össze, hogy se szép, se szellemdús ne legyen a hölgyek között. Huh, micsoda gyűjtemény volt az!

Még mindig fecsegett, pedig egyik kezével már a kilincset fogta.

– Most lesz az gyermekem, mikor özvegy úrnőnk először nevezi „Fölségteknek” a fiát! A világ minden kincséért se maradhatok le róla!

– De hisz’ a szegény teremtés lábra állni se tud?

– Na, érdekes…! – nyomta le Pucharmin a kilincset. – Mikor az etikett így írja elő…! Hová gondol kedvesem! Sőt vissza is kell adnia a látogatást, egy órán belül, a főhercegnőkkel együtt! Ne féljen, most úgy rálépek „véletlenül” Anna uszályára, mikor kézcsókra járul, hogy tudom, oda nem ragasztják többé a szoknyájához. Majd aztán ahogy szabadulok, hozok jó friss híreket az én szegény kis fogoly madárkámnak. Igen? Mert a császárral igazán nem kísérletezhetünk. A nagy prezentálással várnunk kell a temetésig.

Valahára becsukódott az ajtó.

Mária zúgó fejjel, halálos fáradtan roskadt a szőnyeggel leterített heverőpadra. Kocsi-dübörgés, lópatkó-bufogás, Pucharmin záporszerű fecsegése, mind egy nagy zűrzavarban kavargott a halántéka mögött s alig fogyasztották el a szobájukban felszolgált estelit, mikor dadus máris nekifogott az ágyak bontásának.

Nyomott hangulatban szállt le az utasokra az első éjszaka az idegen Burgban. Mintha a bútorok közt anyagtalan árnyak suhogását hallotta volna Mária minduntalan. És mintha az árnyak meg-megálltak volna ágya mellett, s néztek volna rá, jeges szemekkel. Megborzongott és összerántotta a kárpitokat.

XI.

Az éjszaka leszállt, nyugalomra azonban jó ideig gondolni se lehetett. Nagy volt a jövés-menés a Burgban. Órák múltak, míg a fáradt utast végre elnyomta az álom. De alig szunnyadt keveset, mikor újból fölrettent. Dadus is fölneszelt a dörömbölésre, a hálószoba benyíló fülkéjében.

– A kisasszony kopog?

– Azt hittem, hogy te forgolódsz.

– Ha forgolódok is, mángorlóköveket nem hengergetek. Másféle zaj ez akkor!

A frájj magára kapta kendőjét.

– Megnézem, mi lehet.

Mária ráhagyta. Neki már mindegy volt, ennyi jövés-menéssel több, vagy kevesebb. Túladott az első álmán. Még egyszer elaludni úgyse fog.

– Ha! Mi ez?

Hirtelen felült az ágyban.

Kintről rémült sikoltás hallatszott.

A dadus lehetett, mert nagyon elkerekítette a módját.

Hát ehhez mi ütött?

Megtudta aztán gyorsan, abból a lármából, mely az antekamera felől dájcsolt be idáig.

– Az udvari fő-fourrier ágense vagyok – ropogtatta egy berozsdásodott hang. – Nekem parancsom van arra, hogy ide bejöjjek!

– De mikor itt nincsen halott! Mink még nem haltunk meg! – visított rá vissza dadus, esze nélkül. – Nem engedem eltemetni a kisasszonyomat!

– Arrább banya, különben palotaszolgákat hozatok!

– Sírásók…! Ne tovább, egy tapodtat se!

Egy-kettőre kint termett Mária is az ágyból. Föl a papucskáját, felleghajtó gallérkáját!

Gyertyával a kezében lépett ki a zajongókhoz.

– Micsoda dulakodás ez itt?

Egy feketébe bujtatott, sárgaképű férfi hökkent vele szembe. Mögötte még vagy öt munkásforma. Feketében azok is. A vállukon ezüstsujtásos, nagy fekete gyapjúszövet-göngyölegek.

Csakugyan, a gyászpompa hordozói!

– Mit akarnak itt?

A sárgaképű mentegetőzve hajlongott.

– Parancsot teljesíteni, méltósága.

– Hogy ezt a sok funerátori holmit itt lerakják?

– Hogy leszedjük a falak díszét, s a szőnyegeket, és gyászposztóval cseréljük föl.

– Itt akarják fölravatalozni a császárt?

Az ember bamba képet vágott.

– A császárt a lovagteremben fogják fölravatalozni. De azt nem ránk bízzák. Nekünk csak ahhoz van közünk, hogy a kamara-gyászt négy hétre elrendelték, s így az udvarnál lakók szobáival végeznünk kell virradat előtt. Különben itt a parancs!

Mária átvette az írást. Belenézett. Aztán – ha meg is libbent kezében a gyertya – nem ellenkezett tovább. Megértette, hogy már ezentúl négy héten keresztül olyan otthonban kell laknia, melynek falait földig fekete kárpitok borítják! Fekete posztószőnyegek a falon, s az ágya mellett kandeláberek égnek majd, mintha igazán a terítőn feküdne. Elég értelmesen benne volt mindez a rendeletben, mely alól nincs kivétel.

– Állj félre dadus és engedd őket! – adta vissza az írást. – Ezek itt csakugyan parancsot teljesítenek. Még ez is nekem szól? – nyúlt tétovázva egy másik papiros után, melyet a fourrier-hivatalnok most halászott ki a zsebéből.

A sárgaképű bólintott.

– A szokott cirkuláré!

A dáma halkan mormolta:

– „Fekete szövetruha, földig érő köpennyel… Durva fekete kordovánbőr cipők… Kreppel átkötött kard, térdig érő szárnyakkal… Az öltönyön tilos övnél alul bármi gomb, csat, vagy dísz…”

Felpillantott és visszaadta az írást.

– Tévedés – mondta. – Ez a parancs nem ide tartozik. Én nem viselek kardot, hogy bevonhassam.

Az ágens bocsánatkérőkig hajlongott.

– Véletlenül a miniszter urak cirkuláréját találtam előhúzni. Akkor hát a másik…!

No, ez se volt éppen valami szívet vidító rendelet. Meghagyatik benne szigorúan a Hófdámáknak, hogy reggeltől fogva senki fekete gyapjú köntösnél egyébben ne mutatkozzék! Arra egy sor fekete krepp rátét jöjjön, hozzá fekete, hosszú cape és egy nagy fátyol, egy kis mante, azonkívül egy szárny a homlok fölött…

Már most aztán igazán le lehetett tenni, nemcsak az alvásról, de még a pihenésről is. Ládákat bontani és varrni, hogy másnapig elkészüljön mindaz a sok holmi, melyet a fő-fourrier előír, s ami nélkül a Burg kapuját négy álló hétig senki sem lépheti át!

Rászürkült a reggel a fáradt utasokra, mire az utolsó fonál is elszakadt, s a falakról letisztultak a kopácsoló munkások. Akkor meg Pucharmin asszony tört rá arra a sápadt árnyékra, aki ebben a komor környezetben kezdett jobban hasonlítani egy halottra, mint pár nap előtti élő sajátmagára.

– Mit gondol, szívem? Elég gáláns ez a szárnyacska itt a homlokom fölött? Nem voltam túl szerény az uszályszabásnál? Öt könyöknyit megenged a reglama. Ez pedig csupán négy és egy negyed…

– Itt még a szoknyafarkat is rendelet kormányozza? – mosolyodott föl Mária, a kimerültségtől ingerülten.

Pucharmin mély megdöbbenéssel nézett vissza rá.

– De gyermekem…! Hát hogyne! Azt csak igazán! Tizenegy könyöknyi jár a felségeknek, kilenc a főhercegnőknek, minekünk meg öt…! Látom, az ön ruháján egyáltalán nincsen!

– Nekem jó lesz így is. Fáradt vagyok nagyon.

– Fáradt itt mindenki! – legyintett a dáma. – Kijut a dologból! A főkamarások is, szegények, talpaltak egész éjjel.

– Talán ruhát varrtak ők is?

Pucharmin nem értette el a gúnyt.

Széles mozdulatot tett:

– Sokkal nehezebb dolguk volt annál! A császár szobáinak szétheverő iratait, a leveleket, memoriálékat és értéktárgyakat kellett összeszedniük. Ládákba csomagolni, zár alá venni! Ugyanígy a halottasszoba oltár-relikviáit! Mennyi kincs kedvesem…! Egy csepp Krisztus véréből! Egy tövis a szent koszorúból! Két udvari káplán és négy augusztinus-barát vitte a nagy kincses kamarába! Ott voltam, láttam…! Persze, kegyed mindezekről nem tud, szegény gyermekem! Mindenről lemarad a fránya bemutattatás miatt! No sebaj! Igyekezem majd kárpótolni, ahogy tőlem telik.

Egész föllelkesült a derék asszony. Sehogy se értette, hogy lehet mindezt a sürgést-forgást, ezeket a nagyszerű ceremóniákat ilyen unottan venni! De ha ő nem értette Máriát, viszonzásul az se értette meg őt. Mindebben a sok parádéban csak egyvalamit látott, ami emberi és igaz, s megérdemli, hogy résztvevő szívvel forduljanak felé. Az öreg, kopott kis császárné fájdalmát.

Hanem azért hagyta a másik kedvét. Hadd históriázzon el mindent, ami a begyét nyomja! Attól kezdve, hogy a kis- és nagykincstárat lepecsételték, egész addig, hogy a lovagterem föl van már ékesítve gyászpompával és várja a császári vendég kihűlt tetemét.

– Azt meg holnapig két kamarás, egy kamaraszolga, két káplán és négy mezítlábas augusztinus fogja virrasztani! Bizony! – egészítette ki híreit Pucharmin, csillogó tekintettel. – A papok a halotti officiumot imádkozzák. Láttam a kamarások névsorát is, akik a díszvártát adják!

Talán még attól se menekült meg Mária, ha félbe nem szakítják. De az ajtón megint kopogtattak. Egy feketébe burkolt nőszemély állt a küszöbön. Mellén keresztülkötve széles, fekete szalag. Azon egy vaskulcs. Fekete az is.

Pucharmin gyorsan szedelőzködött.

– Jaj kedvesem, a feketekulcsos kisasszony! Önnek a palotáslányait hozzák. Lám, szubrettet is kapott, meg öltöztetőnőt! Nagyon helyes. Nem zavarom, hogy beoktathassa őket. Au revoir!

A dáma elporzott. Mária pedig megint gazdagabb lett egy szomorúsággal.

Megvoltak hát a külön szolgálói! Vissza lehetett küldeni a dadát haza, Vöröskőbe…

Megsiratták mind a ketten ezt a búcsúzkodást, ami után most már igazán olyan egyedül maradt az idegen föld idegen virága, mint magános levél a szedett ágon.

XII.

A méhkas nem nyüzsöghetett jobban, mint a Burg másnap. A konferenciák a kora reggeli órákban megkezdődtek az új császár udvaránál. Innen indultak szét a kurírok, megvinni a gyászhírt a birodalom összes tartományaiba és a külső hatalmakhoz. Ugyanitt ülésezett a titkos tanács is, megállapítva a temetés részleteit.

Az elnöki tisztet az elhunyt császár főudvarmestere, az öreg Harrach gróf viselte, minthogy a gyászos aktus még a megelőző kormányzat ügykörébe tartozott. A délelőtt kinevezett urak: Mansfeld herceg főkamarás, Mollrath Ferdinánd és Castelbarco grófok, két császári kamaraszolga, hat udvari orvos és az elhunyt felség három főborbélya, délután aztán átvonultak a halottas szobába, hogy a Habsburg-ház ősi hagyományaihoz képest tanúi legyenek a bebalzsamozásnak.

Erről a siralmas eseményről tudott csak egyszer hajmeresztő részleteket Pucharmin asszony! Egész kifulladt nagy izgalmában.

– Képzelje gyermekem, Jausnak, a borbélynak kellett rájönni arra, hogy tulajdonképp mi ölte meg a szegény császárt! „Hydrope pectoris!” Mindig mondom én, hogy ezek az udvari nagyfejűek semmit se érnek! Két kanta vizet leltek a mellüregben! Két kantával… Mikor – lemérve – az egész testen se találtak másfél fontnyi húsnál többet!

Mária úgy összeborzongott, hogy az új frájja tanácsosnak látta kendőt borítani didergő vállára. De kárba veszett minden melegítő, míg Pucharmin hírei tartottak! Megvacogtatták volna azok a fűtött kemencét is. Közben pedig olyan ártatlan szemeket tudott vetni a dáma, mint egy bábújával édesdeden játszó gyermek. Még egy kis éneklő kényeskedés is volt a hangjában, ahogy beszélt szüntelenül, szemhunyorítás és lélegzetnyi szünet nélkül.

– Már viszik is a szegény császár szemét, nyelvét, agyát az udvari kápolnába!

– Miért? – riadozott a lány.

Pucharmin nagyot nyelt, s boldogan bólogatott, hogy végre sikerült kérdést kicsalnia ebből a fásult teremtésből.

– Azokat külön fogják temetni! A Szent István-templomba! Ezüst edényben! Ugyanolyan kísérettel, mint a szívet! Csak addig sok minden van még hátra. A császárt is fel kell öltöztetni, szegénykét! Már most igazán nem emlékszem: aranygálába-e, vagy spanyol díszbe… Nem mindennap temetünk császárt!

Olyan gondterhelt arcot öltött, hogy Mária, minden szorongása ellenére is, alig bírt elfojtani egy mosolyt.

Amaz szerencsére nem vette észre. Nagyon szívére eshetett az eldöntetlen probléma, mert fölkelt és búcsúzott.

– Okvetlenül meg kell tudakolnom! Bözin bizonnyal emlékezni fog rá. Hiszen ő az özönvíz előttről való! És legalább elhelyezek nála egy-két kis petárdát, mindkettőnk számlájára… Hát ég vele kincsem! Pihenjen békességgel!

Nagyon fölfért volna bizony Máriára, hogy ez a kívánság mentől előbb és minél alaposabban megvalósuljon. Hanem a szándék épp a kívánság tolmácsolóján tört meg.

Rövid idő múlva megint betoppant Pucharmin és reggelre kelve is, ő robajlott rá a gyászpompában szunnyadóra.

– Hová gondol, szerencsétlen gyermek? Ágyban nyújtózkodni, mikor pár perc múlva kezdődik a ceremónia…!

– Marad abból későbbre is! – húzta vissza rózsaszín lábacskáját az áldozat álomsóváran a takaró alá. És fáradt szemei készültek újból lecsukódni.

De Pucharmin úgy fölizgult ezen a készülődésen, hogy maga Jairus leánya is feltámadt volna cserfelésére.

– Ilyet! – kiáltotta, kétségbeesett kotló módjára tipegve körül az ágyat. – Mikor Bécs összes harangjai zúgnak, egy óra óta! Mikor a császár a terítőn fekszik közszemlére téve! Mit fog szólni az udvar, ha megtudja, hogy mind ott voltunk az ájtatosságon, egyedül az újonc hiányzott, akinek elsősorban lenne szükséges az érdemgyűjtés!

És nem tágított addig, míg csak ki nem riasztotta a késedelmeskedőt az ágyból, ahol pedig az már a gyászfüggönyökkel is megbékélt volna inkább, mint hogy páncélba szorítsa törődött derekát, fölvegye az abroncsos szoknyát, s mindazokat a kínzószerszámait a női viseletnek, melyeket az udvari illem a Hófdámáktól megkövetelt.

Végezetül aztán „segített” is Pucharmin az öltözésben áldozatának, ami annyit jelentett, hogy Máriának még a mosdás felfrissüléséről is le kellett mondania, ha nem akarja megszegni az apai tanácsot.

Néhány csöpp szagos olaj a tenyerébe – megtartva az éjszakán át meghervadt testi holmit –, ez volt minden, amit megengedhetett magának az istenadta, mialatt a két frájj húzta is már két oldalról a vasfűző zsinórját, úgy nekifeszülve, mint a bárkát vontató paripák.

– Mit csináltok? Hiszen megöltök! – jajdult föl keservesen.

Pucharmin azonban csak intett:

– Rajta…! Majd megszokja a kedves! Máskor meg úgy csináljatok, mint mink! Vagy aludjon míderben a kisasszonyotok, vagy ráadni kora reggel, s minden negyedórában szorítani a zsinóron egyet. Igazi szép derék vastagsága nem haladhatja meg a két tenyér átfogását. Így olvasom a legfrissebb Mercure Galantban, ami kegyednek is fontos olvasmánya kell hogy legyen, szívecském!

Kárba veszett itt minden rimánkodás! Míg egy parányi gömbölyűség mutatkozott a szegény, fiatal kis testen, addig Pucharmin szeméről le nem került a lorgnon!

– Illetlen…! Még mindég illetlenül kerek! De hát mit csináljunk? Nem megy egyszerre – adta meg végül sóhajos beletörődéssel a felszabadítást. – Csak egy tapasz és kész.

Hanem az a tapasz bizony nem volt sehol. Olyat nem málháztak Vöröskőben. Ez az egyvalami elkerülte a generális úr figyelmét. Pedig Pucharmin szerint „mouche” nélkül éppenséggel nem lehetett megjelenni fényes gyülekezet előtt, ahol annyi szem vizsgálja az udvar dámáit, pirulás, vagy egyenesen föld alá süllyedés veszedelme nélkül.

– Annyi, mintha mezítelen volna az ember!

Szerencsére akadt a szubrettnél. Pucharmin asszony meg olyan gyakorlattal rendelkezett, hogy pillanat alatt kifaragott a fekete selyem tafotából egy tallérnyi foltot.

– És én ezt most már hová tegyem? – kezdte elhagyni Máriát a béketűrés.

A dáma homloka közepéig húzta fel szemöldökét.

Mérhetetlen megdöbbenéssel válaszolt:

– Ugyan hová egyebüvé, mint ahová én is tettem! A bal halántékára! Az a gyász helye. Jaj gyermekem, ezt haladéktalanul meg kell ám tanulnia! Csillag, kör és szív a legillendőbb jelek. Homlok közepén „majesztétis”, orron „impertinens”, szemen „szenvedélyes”, szájszögletben „csókos”. Arc közepén mink nem hordhatjuk. Az túl gáláns. Nem a mi rangunkhoz való. Annál inkább az áll és száj között, ami a hallgatagok jele! Igaz…! Szokott kegyednek a foga fájni?

– Az is előírás? – riadt meg az áldozat.

Hál’ Istennek megnyugtatták.

– Csak azért kérdem, mert annak is van jele. Olyankor a teljes fél arcot illik betapasztani…

Valahára elkészült a lecke.

De nem csuda, ha a sok cicomázódás közben egész elfelejtette a pártfogolt, hogy hova is készülnek ők tulajdonképpen? Akkor eszmélt rá csupán, mikor már ott állt egy sereg hozzájuk hasonló, félig megfulladt, beragasztott fejű, abroncsos hölggyel együtt a lovagteremben.

Feketével voltak bevonva a falai annak is. Két oldalt fali gyertyatartók viaszgyertyái vetettek sárga fényt arra a sápadt arcra, mely óriási fehér paróka és föltett tollas barett alól meredt a gyülekező udvari nép elé.

Az újonc nem tudta eldönteni, hogy mitől is iszonyodik jobban? A láthatatlan csontkezű hatalom közellététől-e, vagy attól a rútságtól, mely önkéntelenül magához delejezte a szemét a szánalmas császári maskarából.

A halott vézna tagjait fekete selyem spanyol köntös burkolta. Vállán köpeny, oldalán kard. A baldachin alatt – gyertyáktól övezve – láb felől ezüst feszület állt, aranyozott szenteltvizes edénnyel. Jobbkézt arany vánkoson büszkélkedett a császári korona, a birodalmi alma és sceptrum, az aranygyapjúval. Balkézt egy másik vánkoson gubbasztott a cseh és magyar korona.

Mária szíve összeszorult.

Oh, milyen mellőzötten, milyen elhagyatottan hevert ott az a szent szimbólum! Igazán csak szimbólum volt, dísztárgy, melynek senki se tulajdonított több fontosságot, mint akármelyik hamvadozó fényű gyertyának. Ki gondolt volna itt arra, hogy ez az árva jelkép egy egész nemzet boldog, büszke múltjának sápadozó emléke? Hogy mennyi vér, könny, féltő aggodalom tapadt hozzá! Mennyi rettegés és átok ahhoz a mozdulatlan kézhez, mely amíg mozdulni tudott, szenvedésnél egyebet nem osztott arra kelet felé, annak a népnek, mely most is vérében fürdik, s mely valamikor vállai fölé emelte.

Ami szánalmat a halandó beteljesült végzete ébresztett volna, azt elég volt elriasztani ez a gondolat. És Mária képzelete előtt sorban vonultak el az édesanya meséinek képei. Zrínyi! Frangepán! Nádasdy! A három kivégzett magyar hős, akik mind ettől a viaszos kéztől kapták a halálos csapást. Caraffa és az eperjesi vértörvényszék! A sok-sok ártatlan áldozat! Akik – ha mind idesorakoznának most véres árnyékukkal – micsoda fejvesztett menekülés lenne abból mindjárt!

De hát nincs aki számot kérhessen ezektől a hatalmasoktól, még mielőtt belefáradna testük a lelkük súlyába, s kényelmesen elnyújtózna a terítőn?

– Gyermekem, elég ha csak markírozza ön a fájdalmat!

Mária azon érte magát, hogy összecsikordult a foga és ökölbeszorított kezére egy fekete-kesztyűs kéz nehezült.

Pucharmin asszony pillantott le rá, gyászszegélyes keszkenője mögül, száraz szemmel.

– Tegyen ön úgy, mint én! Emelje kendőjét a szeméhez, akkor aztán nézelődhet nyugodtan. Szegény felséget mi úgyse támasztjuk fel többé. Megelégszik ő már a jószándékunkkal is. Mi lenne a könnyzacskóinkkal, ha a Ház minden tagját meg akarnók siratni? Hiszen olyan sokan vannak a kedves fenségek!

Mélyet sóhajtott.

– Látja kegyed azt a négy kamarást ott, a baldachin mellett? Úgy-e, festői szépek?

Nem várt feleletet. Belezokogott kendőjébe. Majd ujjait összekulcsolva imádkozta tovább a különös imát:

– Figyelem jórégecskén a két betyár kamaraszolgát is! Pillájuk se rezdül, úgy állnak ott. Hogy ezek ezt hogy csinálják…?

Megint zokogásba fúlt a suttogó hangja, hogy kisvártatva ismét fölszipogjon:

– A négy augusztinus-barát harmadnapja se nem eszik, se nem iszik. Valóságos művészei a koplalásnak. Nem ártana tanulnom tőlük… Mintha híznék kissé? Hanem a testőrök, azok kitettek magukért! Nem is képzeltem volna, hogy ilyen szépek gyászban. Hja, a mi Hartschierjeink! A mi darabontjaink!

A derék hölgy kebléből ismét keserves csuklás tört fel. Nyomban rá másik felelt, Mária jobbján.

Erre odapillantott.

Bözin kisasszony volt, pulykavörösre fűzve, egy hatalmas gyászflastrom árnyékában. Némán tördelte kezeit…

Oh, hogy szerette volna félrelökni! Menekülni innen, ebből az utálatos komédiából. Vissza oda, ahonnan egy balvégzetű órában eljött: a vöröskői várba, a szülői hajlék födele alá, ahol ami szót kimondták, igaz szó volt az. Ami fájdalmat éreztek, azt igazi könnyel siratták! Ahol ő sohase látott szemforgatást, csinált bánatot, ahol sohase hallott hazugságot. De messzi mögötte maradt már a szűzmáriás kapu! Olyan messze, hogy álomban is hosszú odáig az út, a hétfájdalmú édesanyáig, akitől szíve szerint el se búcsúzhatott, de akinek minden belefojtott tanácsa, kérése, ott égett azért a fiatal, hevülő lelkébe írva.

Szerencséjére enyhe mozgolódás támadt a „gyász”-gyülekezetben, még mielőtt végkép elöntötte volna az ő külön gyásza, mely olyan idegen volt érzésben, tartalomban, mindazokétól, akik itt körötte szorongtak!

A terem négy sarkában felállított oltárhoz érkezett meg a papság, hogy délig egymást felváltva mondják a miséket a halottért. Ugyanakkor – követve az uralkodó-családot – az udvari énekkar is bevonult.

„Miserere mei Deus!” – zúgott föl a kórus.

Mária térdre hullt. Az árva koronára nézett.

Annak szentségére tett fogadalmat. Véreiért, magáért, erőért imádkozott.

XIII.

A chorál szünet nélkül zengett. A templomokban kongtak az összes harangok. A Burg kapuit is megnyitották a nép számára. A kíváncsi Bécs sűrű tömegeket hömpölygetett a császári vár felé, egész napon át.

Temetés napjául május kilencedik napját jelölte meg a titkos tanács. Addigra megérkezhettek a birodalom választófejedelmei és a külső hatalmasságok képviselői is. De meghívót kapott a klérus, a teljes udvartartás, a birodalmi marsall, az egész dicasterium, s az összes birodalmi, világi rendek is. Az új császár parancsa szerint este hét órakor kellett a számukra fenntartott helyeken megjelenniük, mert a Burg elégtelen lett volna ennyi ember befogadására.

A parancsot kidobolták. Más hang aztán nem is hallatszott az egész császárvárosban. Szigorú rendelet tiltott be minden zenét, vívóiskolát, komédiát, táncot, népünnepélyt, úgy nyilvánosan, mint szűk körben, a birodalom területén egy egész évre.

Majd déli egy órakor megkezdődtek a gyászszertartások. Négy kamarás a főkamarások jelenlétében leemelte a császári holttestet a ravatalról, s egy karmazsinbársonnyal bélelt, ugyanilyen derékaljjal párnázott cédrusfa koporsóba helyezte. Az allonge-paróka terhétől imbolygó, kiaszott fő alá két bíbor vánkost tettek. A tetem nyakára pedig a kis Toisont.

A szertartásmester halkan szólította a szolgálattevőket:

– Golchoffer Tóbiás!

A főkamara-fourrier előlépett, s kebléből aranyozott, kettős kulcsot vonva ki, lezárta a koporsó lakatját. A kulcsokat a kirendelt főkamarásnak adta.

– Uraim…! – hangzott ismét fojtott hangon.

Négy kamarás megfogta az ezüst karikákat, s a koporsót a test előbbi nyugvóhelyére emelte vissza. A kamara-fourrier és az udvari kápolna custosa föléje terítették azt a gyászterítőt, melyet – ősi szokás szerint – a bécsi mezítlábas József-karmelita apácák adtak kölcsön minden elhunyt Habsburg császárnak. A szertartásmester azután a koporsó közepére állította a feszületet és fejtől helyezte a császári koronát, almát, s a sceptrumot. Melléjük az aranygyapjút, lábtól pedig a cseh és magyar koronát… Ott voltak azok igazi helyükön! A sarkak alatt, melyek míg éltek is, maguk alá tiporva tartották őket.

Délután a császár szívének és nyelvének temetése következett, fényes kísérettel. Hét megállt szív és elnémult nyelv várta már azokat a Szent István-dóm bűvös kövei alatt. Hét előd, akik azóta mind a felső Bíró számadószéke előtt álltak.

A kiemelt agynak és szemnek – ezüst edénybe zárva – az udvari kápolnában kellett várakoznia másnap ilyenkorig, mert most, esti nyolc órakor, a test temetése kezdődött.

Az udvar a lovagteremben gyülekezett. Oda érkeztek a felségek is az özvegy császárné kivételével. A megviselt kis öregasszonyt orvosai nem engedték részt venni a szertartásokon.

Pucharmin szemöldökeit emelgette.

– Azt hiszem, penitenciát kap a felség a gyóntatójától! Túlzásba vitte a földi fájdalmat. Mondtam én, kedvesem, hogy ez merőben fölösleges!

A menet megindult.

Az udvari templomban való kétszeri beszentelés után huszonnégy kamarás hordozó állványra emelte és a Burg udvarán várakozó hagyományos öszvérek hátára csatolta a gyászos terhet. Végig az alkonyatba borult útvonalon, a deszkákkal lepallózott hídon át, mindkét utcasoron póznákra tűzött fáklyák világítása mellett, hömpölygött a beláthatatlan tömeg a kapucinusok temploma felé.

Közvetlenül a császári funeráriák mögött a katonai kórház, a bécsi koldus-céh és a szegényházak ápoltjai haladtak. Egymagában négyszázhetven lélek. Majd az udvari kórház Lázárjai, a császári hölgyek által varrt ruháikban. A trinitáriusokat viceprovinciálisuk vezette. A mezítlábas József-karmelitákat generál-asszisztensük. Nyomukban lépkedtek a szerviták priorjukkal, s a pálosok correctorukkal. De képviselve volt itt rajtuk kívül minden számottevő rend. A lipótvárosi karmeliták, az irgalmasok, országúti augusztinusok, minoriták, franciskánusok, dominikánusok, a Benedek-rendiek, kapucinusok, szerviták, s a szerzeten kívüli papság is, kerületek és templomok szerint.

A tetemvivő öszvéreket meg kellett állítani, míg mindez az ezernyi ezer ember csatlakozik a menet elé. Ezután, Tepfel Jakab bécsi polgármester vezetése alatt, a városi magisztrátus, s az országos bírótestületek zárkóztak a feketén hullámzó sorokhoz, magukba kebelezve az alsó-ausztriai hivatalos személyeket és marsallokat. Majd az udvartartás tagjai jöttek. A titkos tanácsosok, kamarások és aranygyapjasok, az udvari zenekar tompa dobpergése mellett. Az egyházi funkciót tizennégy kanonok és tizenkét infulás prelátus segédlete mellett maga a bécsi püspök végezte, aki után megindulhattak most már a halottvivő öszvérek is. Huszonnégy aranykulcsos kamarás és tizenkét kamaraszolga tartotta a gyászlepel széleit, míg mellettük két sorjában negyvennyolc nemesi apród világított szélfogó lámpákkal. Mögéjük sorakozott a bécsi egyetem, rector magnificusával, négy dékánjával és pedellusával. Előttük hordozták bíbor vánkoson a sceptrumot.

A halottkíséretet a császári főgárdamester követte gárdistáival. Talpig gyászban valamennyi. Még lovaikon is patkóig hulló fekete takaró. Csak a szemük fehérje világított ki szilajon a fejükre húzott lepelből, mely láthatólag idegesítette a nemes paripákat. Jó, hogy avatott kezekre volt bízva a kantár! Különben a négy császári udvari hivatal tintafogyasztói majd nem lépdelhettek volna olyan peckesen, mintha ez a rengeteg tömeg mind az ő tiszteletükre gyűlt volna össze!

Csupán a vén Harrach gróf ődöngött köztük elveszetten, fátyollal bevont kalapját szorongatva.

– Ennek bizony bealkonyult, az árvának! – bólogatott a derék bécsi nép, mely leszorulva az úttestekről, a fák ágait, kapuk és ablakok kiugróit kezdte meglepni.

Mindenki a gyászoló családot akarta látni, és főleg az új császárt az aranygyapjúval.

– Kicsoda mellette az a kefeseprű? – törtetett előre egy roppant terebélyes lepénysütő kofa.

– Anyja lehetne inkább, mint a felesége!

Pedig mégis Amália volt az, a birodalom új urának bitvese. Nem ismerte a nép, mert egyetlen reményének, leendő trónörökösüknek elvesztése óta, a korosodó, beteges, epés császári asszony ki se mozdult a Burgból. Gyűlölte a népet, gyűlölte az utcát, a várost. Gyűlölt ez mindent és mindenkit, annak az egy élő lénynek, férjének kivételével, aki most három lépéssel előtte lépdelt, s akit gyűlöletnél is jobban megnyomorított későn virágzott, kétségbeesett szerelmével.

A császárné után kézen vezették a két kis „jozefinisch” főhercegnőt, az új császár leánykáit.

Az utca népe fölmorajlott.

Nem a gyermekeknek szólt ez a morajlás, hanem az aya-nak, aki vezette őket. Sudár, párduc-hajlékony testű, villogó feketeszemű fiatal nő volt az aya. Messziről látszott rajta az olasz eredet.

– Cordona Guitana grófnő! – hallatszott a tömegből, ahogy a dáma elhaladt előtte. És a lepénysütő kofa nem állta, hogy össze ne verje kövér tenyereit nagy elragadtatásában.

De egyszerre tízen is rajtamentek.

Ennek kell majd a pénzünk, slájerra, pántlikára! Ezért nyúzza a szegényt az adó!

– Phi, császári meretrix! – tódította egy elcsapott udvari protokollista is és utána fenyegetett öklével a kényesen ellibegőnek, akinek alakját csakhamar eltakarta a három „leopoldinisch” főhercegnő és az udvari dámákat nyomon követő várőrség hullámzó sokadalma.

A külön meghívottak ezalatt már beértek a kapucinus templomba.

„Libera me domine!” – búgott föl a gyászposztóval beborított falak között az ének, míg a bécsi püspök a beszentelést elvégezte. Aztán a kamarások vállukra emelték ismét a koporsót és levitték az ősi családi sírboltba. A gvárdián meggyőződött, hogy valóban a császári tetemet vette át a rend megőrzésre, s ezzel a sírbolt kapuja rácsapódott az új lakóra.

Éjszaka tizenegy óra lett, mire az udvar a Burgba hazatért. A nyugalom azonban még mindég nem állt helyre. A „kisasszonyok asztalánál” egybegyűlt dámák a gyász-szónoklaton izgultak.

– A páter nyíltan szembefordult az új császárral – bólogatott Pucharmin Mária felé. – Azt mondotta, hogy eddig csupán a jezsuita-nevelésű Habsburg uralkodók voltak jó császárok…

– Már pedig – tódította Bözin –, azt mindenki tudhatja, hogy őfelségét világi oktatók nevelték.

– Csak megkérdeztük volna az atya nevét! – kesergett Althann kisasszony. – Nem fogok aludni az éjjel a fejtöréstől.

Bözin fölsugárzott.

– Én tudom! Kifelé útban megtudakoltam!

– Mondja kegyed, édes teremtés! – csordult egyszerre mézzé Pucharmin.

Bözin ünnepélyesen összecsukta legyezőjét.

Megnőtt egy fejhosszat:

– Az atya neve: Wiedemann. Még hallani fogunk róla.

XIV.

Másnap valahára visszazökkent az udvar élete a rendes kerékvágásba. A tisztelgések megkezdődtek, s Wratislaw sietett bebizonyítani, hogy nem felejtkezett meg védencéről.

– Fölírattam méltóságodat úgy a császári, mint a császárnői kamarásnál, kihallgatásra, – hajolt meg Mária előtt. – A felség a leverje utáni déli tizenkét órát állapította meg az ön számára, a felséges asszony pedig – erre való tekintettel – a délutánt, amikor is különös kegyképpen azonnal szolgálatba osztotta önt.

Annyit már okult Mária az udvari tapasztalataiból, hogy itt most örülnie illik. De befelé annál nagyobbat sóhajtott. Minden tagja sajgott még a hosszú út fáradalmaitól. Az itt töltött napok virrasztásai is megviselték. S ő ezt a napot pihenésre szánta! Hanem a mosolygás és bók hibátlanul sikerült azért.

Wratislaw apáskodóra fogta a hangját.

– Nem ártana felújítanunk kissé az Ehrenspiegel szabályait! Tisztában van méltóságod azzal, hogy mik a teendői?

Mária egy könyvet tett az asztalra.

Fölvágatlanok voltak a lapjai.

– Nem baj – bólogatott a pártfogó megnyugtatólag. – Szívesen szolgálok röptében egy kis leckével. Kezdjük hát!

És kezébe vette a könyvet.

– Tud ön valamit a császár életmódjáról?

– Csak sejtem, hogy minden az ő személyéhez igazodik.

Wratislaw a fejét ingatta.

– Tévedés! Az egész birodalomban nincs a császárok életéhez fogható pontos mechanizmus. Napjuknak minden órája be van osztva. Ugyanakkor kelnek, ugyanakkor hallgatnak szentmisét, reggeliznek, sétálnak, adnak audienciát, nyitják meg a titkos tanács gyűléseit, és ugyanazon órában térnek nyugodni, mint az előző napokban. Épp így előre megállapítottak ünnepeik is, mikor templomokat és zárdákat látogatnak, vagy mikor a császári nyaralók valamelyikébe vonulnak üdülni, vadászni, szórakozni.

– Más szóval – összegezett a tanítvány – a császárok: rabok.

– A birodalom legszigorúbban tartott rabjai – helyeselt az oktató.

Aztán hozzátette:

– Boldogult Lipót császár legalábbis az volt. Hogy az új felség alkalmazkodik-e majd a kialakult szokásokhoz, azt természetesen senki se tudhatja előre. Magam részéről attól tartok, hogy nem. A felség szélsőséges természettel jött a világra. Egyszer kétségbe ejti szorgalmával a környezetét, máskor meg hónapokig egy tollvonást se tesz. Néha lázong a regulák miatt és olyan szabadosan viselkedik, mint valami polgár, máskor viszont felháborodik a legcsekélyebb etikett-sérelmen, és olyan gőgös, mint egy olympusi isten. Hol lágyszívű és érzékeny, hol meg Caracalla szerepében tetszeleg magának, akiről felfedezte, hogy hasonlít hozzá.

– A császár…!

Wratislaw vállat vont.

– Ő is féloldalt, kissé mereven tartja a nyakát, ha valami meglepi, vagy különösebben érdekli. Egyébként Nagy Sándorral is tartja a hasonlatosságot.

– A felségnek hadvezéri talentumai vannak?

– Nem sok alkalma nyílt eddig ilyen képességekről tanúbizonyítékot adni. De ha megharagszik – ami elég gyakori eset – akkor neki is piros foltok jelennek meg a homlokán… Hanem ezek későbbi dolgok!

Wratislaw legyintett.

– Kegyedet grófnő, egyelőre csupán az érdekli, hogy milyen viselkedést kell tanúsítania kihallgatásakor, s a négy császári antekamera közül melyikbe van joga belépni és várakozni. Persze, ezt így fejből én magam se tudom.

A professzor belelapozott a könyvbe. Az oldalakat ügyesen föltépte.

– Íme! – mondta. – ,,A tanácsterem antekamerájába léphetnek a koronás fejedelmi udvarok és oly republikák követei, melyek regii honores-szel bírnak”… Ez nem vonatkozik kegyedre.

Egy lap átfordult.

– ,,A választófejedelmek és birodalmi fejedelmek, kadettjaikkal együtt”… Ez se! „A magas rangú királyi hivatalok betöltői”… Ez se! „Valóságos és címzetes titkos tanácsosok. A valóságos kamarások, spanyol grandok és aranygyapjasok!” Mind nem a mi esetünk. Méltóságod legföljebb az udvar szépeinek generálisa lehetne.

Wratislaw egy másik hasábon futtatta végig az ujját.

– ,,…magyar palatínus, érsekek és püspökök, a szerzetesi rendek generálisai, a császári gyóntató, háziorvos, szolgálatos lakájok, borbélyok, a guardaroba és segítsége, ezüst-szolgák és napos kamarai ajtónállók…”

Hangja mormogásba veszett.

Az első, vagy kis antekamera kiváltságosai közt se találta a professzor, amit keresett. A lovagterem fölsoroltjait pedig bízvást át lehetett ugrani.

Végül megállt Wratislaw mutatóujja:

– Ez az! „A nagy antekamerába léphet mindenki, aki az udvarhoz tartozik és rangját tekintve legalább gróf…!” Ne is menjünk tovább! Kegyed tehát itt fog várakozni, míg a szolgálattevő kamarás beviszi őfelségének a jelentkezők névsorát és informálja őt. A kamarás aztán kinyitja az ajtót és nevén szólítja azt, akire őfelsége választása esett. Semmi kétségem, hogy ön lesz az első. Fiatal urunk nagy tisztelője a női nemnek…

A mester letette a könyvet. Néhány pillanatig összehúzott szemmel mustrálta tanítványát.

– Nagyon helyes – intett. – Látom, ön a spanyol öltözetet viseli. Ez az, ami ide kell! Csak ha szabadna kérnem, a parókát most le! Az ide nem való. A császári nyaralókon kívül, itt benn a Burgban, nekünk sem szabad viselnünk, ha nem akarjuk kitenni magunkat annak, hogy a fő-fourrier egyszerűen kiutasítson. Ezért már a kapufülkében fogasra akasztjuk a fejdíszünket…

– De hiszen az én hajam egész sima a paróka alatt! – ijedezett az újonc.

Wratislaw roppant megelégedettnek látszott.

– Úgy jó! Sőt simítsa le méltóságod még laposabbra! Egész spanyolosan.

Mária nem tudta, nevessen-e, vagy bosszankodjék.

Hanem azért engedelmeskedett.

A mester pedig buzdította:

– Így, így…! Nagyon kemény szabály ez, grófnő! Maguk a felségek is kénytelenek alkalmazkodni hozzá, ilyen ünnepélyes esetekben! Példa rá a spanyol királyné, Mária Lujza bevonulása Madridba. Kis híján botrány lett volna egy makrancos fürt miatt, ha a szemfüles camera mayor idejekorán észre nem veszi, hogy néhány pelyhecske nem fekszik simán a királyné homlokán.

– Nos, és hogy sikerült megakadályozni a világkatasztrófát? – szaladt ki Mária száján a visszafojthatatlan gúny.

Wratislaw azonban nem vette észre. Nagyon komolyan bólogatott.

– Nem volt mást mit tenni, mint hogy a főudvarmesternő… hm… megnyálazta tenyerét, s egy lopott pillanatban hirtelen végighúzta a királyné halántékán.

– De hisz ez vétek a felségtisztelet ellen?

– Igen – biccentett az oktató. – Bűn, amit a derék hölgy magára vállalt inkább, semhogy királynéját engedje véteni az etikett törvénye ellen. Kemény dorgálást kapott érte az első kihallgatásnál és ugyanakkor egy – rendjelet…

– Bölcs igazság! – hajolt meg Mária, visszatérve a tükörtől. Meg van elégedve velem excellenciád?

Igazán szava se lehetett több a bírálónak! A természettől hullámos fürtöcskék jámbor megadással lapultak a redőtlen, fehér homlokra.

Wratislaw a könyvre mutatott.

– A többit kívülről is elmondhatom. Kegyed be fog lépni és három spanyol reveránszot ad le, három-három lépésnyit közeledve a felséghez, aki – ha dolgozószobájában fogad – rendszerint asztala mellett ül vagy áll. A harmadik tisztelgésnél ne felejtsen ön el kezet csókolni őfelségének.

Mária elpirult.

– Okvetlen muszáj?

Elengedhetetlen!

A professzor most már sietősebbre fogta.

– A kegyed udvarképességéhez természetesen semmi kétség nem fér. Hiszen meghívással kapta a „grand entrée” jogát és kiállta a legszigorúbb ősiségi és kamarás-próbákat is. Irataira a legelső osztályú minősítést láttam rávezetve. „Agréé…” Mindazonáltal kötelességem figyelmeztetni, hogy ,,tabouret-joga”, fájdalom, nincsen …

– Hát az meg micsoda?

A pártfogó elharapott egy részvétteljes sóhajt.

– A jog, leülni a fölségek jelenlétében – felelt. – Ez csak vérbeli hercegnőket, s a spanyol grandok nejeit illeti meg, akik tarthatnak saját karosszéket is, császári vörös bársonnyal díszítve és aranyozva. Sőt olyan esetben, mint a mostani, udvari gyászok alkalmával, szabad szobáikon kívül hintóikat is gyászposztóval bevonatniuk…

– Szabad?

Ugyan kellett igyekeznie a tanítványnak, hogy el ne árulja meglepődöttségét! Hogy azt, amitől ő csontja velejéig irtózik, valaki még kiváltságnak tekintheti!

De Wratislaw nyilván félreértette a megütközést, mert gáláns mosollyal sietett védencét megnyugtatni:

– Ne bánkódjék azért, szépségem! Kivételes esetekben a fölség el is tekinthet a születési praerogativáktól. Nem kétlem, hogy idővel és szorgalommal méltóságod szintén kivívhatja ezt a ritka kegyet. Minthogy azonban ön mindent tud, ami a fölmerült esetben szükséges, ne késlekedjünk tovább! A púder-mester már távozott a császár hajpor-kabinetjéből, rövidesen szólíthatják önt. Hát csak le a fővel, s szép alázatosan!

Wratislaw fölkelt és kinyitotta az ajtót. Mindketten kiléptek. És Mária fölsóhajtott.

,,Le a fővel, szép alázatosan.”

Épp fordítottja annak, ahogy otthon tanították:

„Föl a fejjel és bátran!”

Igaz, hogy Vöröskőben nem ő hajlongott, hanem előtte hajlongtak!

XV.

Az antekamarában a kamaráson kívül már egy sereg udvaroncot is talált Mária. Össze voltak bújva és tompított hangon fecsegtek. Hogy miről folyt a szó, azt nem lehetett érteni, legföljebb sejteni, a fel-felcsikorgó kuncogásból.

Ha nyíltan súlyos tilalom alá esett is a bécsi udvarnál a galantéria, titokban annál kicsapongóbban űzték.

A dáma igyekezett tőle telhetőleg észrevétlenné tenni magát. Mégis, valahányszor akaratlanul a szemközti csoportra tévedt tekintete, lehetetlen volt észre nem vennie, hogy amazok ott élénk figyelemmel kísérik minden mozdulatát. Főképp egy kurta, tömzsi, hatvan évet kerülgető kujon, aki hamarosan ki is vált a csoportból. Valószínűleg, hogy annál zavartalanabban mustrálhassa apró, hunyorgató szemével.

Máriának arcába futott a vére. Hátat fordított a vén legénynek. De még így is folyvást érezte azt az elnyelő, éhes pillantást, melyhez hasonló soha se érte eddig. Valóságos megváltásnak tűnt föl előtte, mikor a bentről felhangzó haranghívásra a kamarás belépett a fölséghez és rövid percek után – beigazolva Wratislaw jóslatát – csakugyan az ő nevét kiáltotta elsőnek.

Tekintettel az új császár uralkodásának első napjára, s a velejáró ünnepségekre, a fölség ma a ceremónia-teremben tartott kihallgatást. Nagy, reneszánsz modorban kiképzett, hosszú terem volt az, egyik legfényesebb a százhatvan császári szoba közül. A görög mennyezetről, középütt hosszában, a velencei kristálycsillárok megszámlálhatatlan sokasága függött alá, míg maga a mennyezet negyven rózsaszínű márványoszlopon nyugodott. Ugyanilyen márvány burkolta a falakat is, melyeket minden két oszlop közt egy-egy ívelt szárnyas ajtó és felülvilágító magas ablak tagolt, megcsillogtatva a terem padozatát, amelyben madárszem-nagyságú drágakövek mozaikja ékeskedett.

Bútorféle alig volt a teremben, csak körben az oszlopok előtt elhelyezett trónszékek. De ezek aztán kincseket értek. Egyik korallból készült, szomszédja borostyánból és jáspisból, mások halcsontból, fehér ezüsttel kirakott ébenfából, majd ezüstből, vertaranyból, gálmakőből és smaragd-mozaikból. Mind egy-egy látogatóban itt járt fejedelem ajándéka s valamennyihez külön történet fűződött.

A császár a gálmakőből való trónuson foglalt helyet, mikor az udvarhölgy belépett. Feje fölött tizennyolc drágaköves láncra kapcsolva függött a császári korona, a baldachin ívezetéről, oly módon, hogy úgy látszott, mintha a fejére volna illesztve.

Tekintettel a gyászra, fekete spanyol öltözetet viselt a felség, az alsó lábszár közepéig lehulló, bő selyem köpennyel, melynek csipkéi körbefutottak vállig. A köpeny alatt kurta zubbony feszült. A lábszárakon bokros szalagokkal megkötött térdnadrág, mely látni engedte a császár mélyen kivágott selyemcipőbe és hosszú harisnyába bújtatott alsó lábszárait.

A felség az udvarhölgy ismételt térdhajtásaira mindannyiszor tollas barettjének hátrábbtolásával felelt, anélkül azonban, hogy kalapját megemelte volna. A harmadik térdhajtás már a trón lépcsőjén érte Máriát, aki ott is maradt meghajolva, míg csak maga felé csókra nyúlni nem látta a császár kezét.

– Ön kedvelt magyar generálisunk és horvát bánunk leánya – hallott aztán fölcsendülni egy bár még szomorúságtól felhődző, de szilárd hangot. – Nagyon örülünk, hogy mostantól kezdve udvarunkban láthatjuk. Emelkedjék föl és foglaljon helyet.

Nem lett volna Éva lánya Mária, ha meg nem illetődik egy kicsit. Már tudta, hogy ez az engedelem nem jár az ő rangjához, hanem kivételes kegy, amire másoknak külön érdemeket kell szerezni. És mégis…! Az engedelem elhangzott, mindjárt első pillanatban biztosítva számára azt a kiváltságot, melyet itt az udvarnál csupán a született hercegnők élvezhettek…

Az elért siker gyönge rózsaszínbe borította határozott vonású kis arcát. Levendulakék szemeiben fölfénylett az asszonyöröm egy elfojthatatlan sugara. Lebocsátkozott a taburetre.

Majd ismét a császár szólt, éspedig ezúttal kérdezőleg, hogy alkalmat adjon a dámának is a megszólalásra:

– Reméljük, jó híreket mondhat nekünk édesatyjáról?

– Igen fölség – válaszolta erre. – Atyám a legjobb egészségnek örvend és általam köszöni felséged kitüntető királyi kegyeit, melyekkel családunkat elhalmozza.

Most meg József arca színesedett át. Láthatólag kellemesen érintette úgy az elismerés, mint az a mesterkéletlen fiatal hang, mely annyira különbözött az udvar többi hölgyeinek alázatos nyafogásától.

– Mi valóban mindenkor a legmelegebb hajlandósággal viseltettünk kedvelt horvát bánunk személye és ügyei iránt – bólintott. – És hisszük, hogy a generális is megmaradt hű jobbágyunknak…

Milyen kár volt így fejezni be ezt a szépen indult mondatot!

Máriának egyszerre elmúlt minden öröme. Egyszeriben elfelejtette a kitüntetést, ami érte. Hiába tudta, hogy a szavak nagyrészükben csak szólamok, melyek meghatározott formaságok után igazodnak, mélyen belül valami tiltakozva és idegenkedve mozdult benne.

A császár természetesen nem gyanított ebből a belső hullámzásból semmit.

– Kívánjuk – tette hozzá –, bár sok ilyen becsületes magyar alattvalónk volna!

– Felség, ami a becsületes magyar alattvalókat illeti, azokban odaát nincs hiány.

Akkor vette magát észre a lány, mikor már kint is volt a felelet. Hogy forró lett az arca, hogy fölkapta a fejét, s tekintete dacosan lobbant. Tudta, hogy súlyos etikett-sértést követett el. Mégse érzett megbánást. Várta elszántan a büntetést, mely vakmerőségét bizonyára mindjárt követni fogja.

A büntetés azonban elmaradt. Ha önkéntelen rándulással föl is vonta a császár a szemöldökét, homlokán nem jelentek meg ama bizonyos vészjósló piros foltok. Ehelyett enyhén előreálló ajkai lassan széthúzódtak.

Elmosolyodott.

– Ön prókátori hajlamokkal van megáldva, grófnő? Tud ön erről a hajlamáról?

Mária elpirult.

– Felség – vetette föl szemét –, én csak két hajlamomról tudok. Arról a feltétlen tiszteletről, melyet első nagy királyunk, Szent István utóda iránt érzek és az igazság kereséséről, ami minden embernek kötelessége…

– Kétségkívül ritka erények az ön nemén, s az ön korában!

József szeme kerekebbre nyílt. Ajkai körött pedig állandósult a mulattatott mosolygás.

– Mindenesetre azon leszünk, hogy ön ezeket az erényeket itt, környezetünkben is megtarthassa. Mindenesetre…! Ön ezzel a biztatásunkkal távozhat.

A gyűrűs kéz fölemelkedett és könnyű gráciával kínálkozott csókra. Mária ajkához emelte. Aztán, kerülve, hogy hátat fordítson a trónnak és komplimentjeit megismételve, elhagyta a termet.

A császár feje kicsit oldalt billenve maradt utána.

– Hm… – köhintett és ujjai szórakozottan simogatták az aranygyapjút.

– Micsoda villámló nézés…! Milyen szilaj kis csikó…!

XVI.

Visszaérkezve az antekamerába, Mária nem találta ott többé az anekdotázó urakat. Nem is volt azoknak ott semmi dolguk. Csak hát hozzátartozott az előkelőséghez, reggelenként megmutatkozni a császár előszobáiban és ott értesülni egymástól az előző nap pajkos históriáiról, a fölség hangulatáról, a Burg pletykáiról, vagy a politika várható fordulatairól.

Egyedül a potrohos vén udvaronc tartott ki konokul. Az ott állt, ahol Mária hagyta. És ezúttal már olyan orcátlanul mustrálgatta a távozó lányt, hogy az nem győzte elég gyorsan betenni maga mögött az ajtót. Különös rossz érzése még otthonába visszatérve se múlt el egészen. A felség csípős szavai is eszébe jutottak. Anna főhercegnő minapi sértése is kiújult. Kelletlenül készült a délutánra, mikor majd az anyacsászárnénál kell tisztelegnie. Vajon ott mi vár rá? Micsoda új bántalmak, szúrások? Milyen új arcok?

Nagy megkönnyebbülésére, ismerőst talált a főudvarmesternő kabinetjében. A folyvást tubákoló, szikár Fels grófnő mellől Pucharmin derűs arca mosolygott rá.