Gabriel
García
Márquez

Söpredék

– részlet –

Fordította Scholz László

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Gabriel García Márquez
La hojarasca
Montevideo, Arca, 1965

© Gabriel García Márquez, 1955
Hungarian translation © Scholz László, 1975

De Polüneikészt, mert elhullt vesztett ügyért, ilyen parancs fut szét a város népe közt, hogy eltemetni, sem siratni nem szabad, hagyják, heverjen ott megkönnyezetlenül, a dögmadár kívánatos zsákmányaként. A jó Kreón ilyen parancsot osztogat neked s nekem – nekem! ki kell ezt mondanom –, s mindjárt jön is, hogy kik még nem tudják talán, azok saját szájából hallják meg s vegyék a tiltó szót szívükre, mert ki megszegi, nyilvánosan fogják azt megkövezni majd…

(Az Antigonéból
Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása)

Mintha egy förgeteg vette volna be magát a falu szívébe, egyszer csak betoppant a banántársaság, s nyomában a söpredék. Egy nyughatatlan, féktelen söpredék, amely idegen falvak emberi és tárgyi szemetét hozta magával; meg egy távolba vesző, egyre valószínűtlenebbnek tűnő polgárháború tarlóját. És irgalmatlan volt a söpredék. Mindent megfertőzött azzal a felkavart tömegszagával, azzal az áporodott verejték- és titkolt halálszagával. Egyetlen év leforgása alatt jó néhány korábbi katasztrófa romjait zúdította a falura, és az utcákra szórta zagyva szemétrakományát. És ez a sok hulladék azon nyomban rendeződni kezdett, a roncsok szédítő, hihetetlen gyorsasággal – akár egy vihar – önálló életet kezdtek, míg végül a korábbi utcácskából – az egyik végén egy folyó, a másikon pedig egy kis temetőkert – teljesen új, szövevényes falu lett, amely a többi falu roncsaiból épült fel.

És ebbe az emberi söpredékbe keveredve, szilaj erejének foglyaként, belezúdult a többi szemét: a boltok, a kórházak, a szórakozóhelyek, az erőművek romjai; és a magányos asszonyok roncsai, meg a férfiaké, akik amikor a szálló előtt kikötötték az öszvért egy cölöphöz, poggyászként egyetlen fabőröndöt vagy egy batyu ruhát cipeltek, de néhány hónapra rá már saját házuk volt, két ágyasuk meg a katonai rangjuk, amely csak azért maradt meg nekik, mert késve értek a háborúba.

A söpredékkel együtt a szomorú városi szerelem roncsai is elárasztottak bennünket; kis faházakat építettek, először csak egy zugot, ahol egy fél priccs jelentette a komor otthont egy-egy éjszakára, később pedig egy zsibongó, rejtett utcát, aztán pedig egy egész nyilvánosfalut építettek föl a faluban.

És abban a szélviharban, abban a förgetegben, amelyben csak úgy hemzsegtek az ismeretlen arcok, a sátrak a főúton, az utcán öltözködő férfiak, a bőröndökön üldögélő, nyitott esernyős asszonyok, és az a sok-sok elhagyott öszvér, mely a szálló istállójában éhen döglött, mindabban mi, az elsők, voltunk az utolsók; mi voltunk az idegenek; a jövevények.

Amikor a háború után Macondóba jöttünk, és megcsodáltuk a föld gazdagságát, tudtuk, hogy egyszer ide is elérkezik a söpredék, de nem számítottunk rá, hogy ilyen szilaj ereje lesz. Így aztán, amikor éreztük, hogy itt a lavina, csak egyet tehettünk: eldugtunk mindent, aminek lába kelhet, és türelmesen vártuk, hogy felfedezzenek bennünket a jövevények. Akkor füttyentett először a vonat. A söpredék megfordult, és kiment a vonat elé, ezzel a fordulattal megtorpant a lendülete, de aztán a söpredék egybeállt, mint az avar, s az erjedés természetes folyamatával beolvadt az anyaföld csírái közé.

(Macondo, 1909)

1

Most láttam először hullát. Szerda van, de olyan, mintha vasárnap volna, mert nem mentem iskolába, és ezt a zöld kordbársony ruhát adták rám, amely itt-ott szűk már. A mama megfogta a kezem, a nagyapa mögött mentünk, aki a botjával kopogtatja az utat minden lépésnél, nehogy megbotoljon valamiben (rosszul lát a félhomályban, és sánta), s amint elhaladtam a tükör előtt a nappaliban, tetőtől talpig végignéztem magam, a zöld ruhámat meg ezt a keményített, fehér masnit, amely úgy szorítja a nyakamat az egyik oldalon. Megnéztem magam a kerek, mocskos tükörben, és ezt gondoltam: Ez én vagyok, és olyan, mintha ma vasárnap volna.

Ide jöttünk a halottas házhoz.

Fullasztó meleg van ebben a zárt szobában. Csak a napfény zúgása hallatszik be az utcáról. Megállt, összesűrűsödött a levegő; olyan, hogy szinte meg tudná hajlítani az ember, akár egy acéllemezt. A halottas szobából bőröndszag árad, de bőröndöt egyet se látok. Egy függőágy van a sarokban, az egyik végénél felakasztva lóg a fémgyűrűn. Szemétbűz van. Azt hiszem, hogy a körülöttünk levő tönkrement, oszlásnak indult tárgyak mind azokra a tárgyakra hasonlítanak, amelyekből csakis szemétbűz áradhat, még ha valójában más is a szaguk.

Mindig azt hittem, hogy a halottra kalapot szoktak tenni. Most látom, hogy nem. Látom, merev a feje, és kendővel van az álla felkötve. Látom, hogy egy kicsit nyitva van a szája, és a lila ajka mögül kilátszik a foltos, szabálytalan fogsora. Látom, hogy vastag, püffedt a nyelve, az egyik oldalán össze van harapva, és egy kicsit sötétebb, mint az arcszíne, amely olyan, mint amikor zsineggel elszorítja az ember az ujja végét. Látom, nyitva van a szeme, és kerekebbre tágult, mint az élőké; sóvárgó, kidülledt a szeme, a bőre pedig olyan, mint a döngölt, ázott föld. Azt hittem, hogy a halott nyugodt, alvó ember, és most látom, hogy éppen az ellenkezője. Látom, hogy éber és dühös, mint aki a vita hevében felindult.

A mama is a vasárnapi ruháját vette fel. Az az ósdi szalmakalap van rajta, amely eltakarja a fülét, meg egy zárt nyakú, hosszú ujjú, fekete ruha. De ma szerda van, ezért távolinak, ismeretlennek látom ebben a ruhában, és érzem, hogy mondani akar valamit, mikor a nagyapám felkel, és odamegy a férfiakhoz, akik a koporsót hozzák. Itt ül a mama mellettem, háttal a zárt ablaknak. Nehezen lélegzik, és minduntalan a haját igazgatja, a sebtiben feltett kalap alól kibújnak a tincsek. A nagyapa az ágy mellé tetette a férfiakkal a koporsót. Csak akkor vettem észre, hogy a holttest valóban elfér benne. Amikor behozták a ládát, úgy láttam, hogy túl kicsi lesz, hisz a hulla teljes hosszában végigérte az ágyat.

Nem értem, miért hoztak ide. Sohasem voltam még ebben a házban, sőt azt hittem, hogy lakatlan. Ez egy nagy sarokház, talán még sosem volt nyitva a kapuja. Mindig azt hittem, hogy üres ez a ház. Csak most, hogy a mama azt mondta: „Ma délután nem mégy iskolába”, de én nem örültem neki, mert komoly, visszafogott hangon mondta; és már láttam is, hogy hozza a kordbársony ruhámat, szó nélkül rám adta, és kimentünk a kapuba a nagyapához; három ház mellett jöttünk el, ennyire van ide a házunk, csak most jöttem rá, hogy lakott itt valaki a sarkon. Valaki, aki meghalt, biztos az a férfi, akiről az édesanyám beszélt, amikor azt mondta: „Aztán szófogadó légy a doktor úr temetésén.”

Amikor beléptünk, nem láttam a halottat. A nagyapát láttam az ajtóban, a férfiakkal beszélgetett, aztán megint láttam, amikor intett, hogy menjünk beljebb. Akkor azt hittem, van bent valaki a szobában, de amint beléptünk, éreztem, hogy sötét és üres. A hőség már az első pillanatban megcsapta az arcomat, és megéreztem ezt a szemétbűzt, amely tömény, egyenletes volt eleinte, most meg lassú hullámokban jön, mint a meleg, aztán elillan. A mama kézen fogva átvezetett a sötét szobán, és az egyik sarokban leültetett maga mellé. Csak egy perc múlva kezdtem kivenni a tárgyakat. Láttam, hogy a nagyapa egy ablakot feszeget, megpróbálja kinyitni, de olyan az az ablak, mintha hozzánőtt volna a tokhoz, mintha odaforrasztották volna a fakerethez, láttam, hogy a botjával ütögeti a kilincseket, s a kabátját belepi a por, amely minden ütés után csak úgy zúdult lefelé. Aztán ismét a nagyapa felé fordítottam a fejem, aki épp azt mondta, hogy képtelen kinyitni azt az ablakot, és csak akkor vettem észre, hogy van ott valaki az ágyban. Egy sötét, mozdulatlan, fekvő férfi volt ott. Akkor a mama felé fordultam, aki még mindig távoli és komoly volt, és másfelé nézett a szobában. A lábam még nem ér le a földre, egyarasznyira a padlótól lóg a levegőben, így a combom alá dugtam a kezemet, a székre támasztottam a tenyeremet, és elkezdtem lóbálni a lábam, nem gondoltam én semmire, míg eszembe nem jutott, mit mondott a mama odahaza: „Aztán szófogadó légy a doktor úr temetésén.” Ekkor borzongás futott át a hátamon, ismét körbenéztem, de csak a kiszáradt, repedezett fafalat láttam. Mégis olyan volt, mintha kiszólt volna valaki hozzám a falból: „Ne lóbáld a lábad, a doktor úr fekszik ott az ágyban, meghalt.” Az ágyra néztem, és most másnak láttam azt a férfit, mint az előbb. Már nemcsak feküdt: már halott volt.

Azóta, bármennyire is igyekszem nem odanézni, úgy érzem, mintha valaki abba az irányba tartaná a fejem. De még ha igyekszem is másfelé nézni, mindenképpen őt látom mindenütt a szobában, azt a kidülledt szemét s a zöld, halotti homályba vesző arcát.

Nem tudom, miért nem jött el senki a temetésre. Csak mi jöttünk el a mamával, meg a nagyapa a négy indiánjával. A férfiak hoztak egy zacskó meszet, és a koporsóba öntötték. Ha nem volna a mama most ilyen furcsa, szórakozott, megkérdezném tőle, minek az a mész. Nem értem, miért kell meszet szórni a ládába. Amikor kiürült a zacskó, az egyik férfi még egyszer megrázta a koporsó fölött, és hullott is még néhány szem, de inkább fűrészpornak látszott, mintsem mésznek. A vállánál meg a lábánál fogva felemelték a hullát. Közönséges nadrág van rajta – amelyet széles, fekete szíj tart a derekán –, meg szürke ing. Csak a bal lábán van cipő. Ahogy Ada szokta mondani, az egyik lábával király, a másikkal meg rabszolga. A jobb lábas cipő az ágy végében hever. Az ágyban úgy feküdt a hulla, mintha nem jó helyen volna. A koporsóban most olyan, mintha nyugodtabban, kényelmesebben feküdne, és az az arc, mely az imént még egy élő, éber, a vita hevében felindult emberről árulkodott, egyszerre békés és kiegyensúlyozott lett. Meglágyulnak a vonásai; olyan, mintha a koporsóban már a halottnak kijáró helyen érezné magát.

Közben a nagyapa tett-vett a szobában. Összeszedett néhány holmit, és a koporsóba tette. Én meg reménykedve ismét a mamára néztem, hátha megmondja, miért dob a nagyapa mindenfélét a koporsóba. De anya rendíthetetlenül ül a fekete ruhájában, úgy látom, igyekszik másfelé nézni, mint ahol a halott van. Én is ezt szeretném, de nem sikerül. Egyre csak rámeredek, vizsgálgatom. A nagyapa egy könyvet dob a koporsóba, int az embereinek, mire hárman ráteszik a koporsófedelet, s a hulla eltűnik alatta. Csak most érzem, hogy megszabadulok a kéz szorításától, amely eddig a holttest felé tartotta a fejemet, és szemügyre veszem a szobát.

Ismét a mamára nézek. Mióta beléptünk a házba, most néz rám először, és kényszeredett, üres mosolyt vet rám; hallom, amint a távolban fütyül a vonat, majd eltűnik az utolsó kanyarban. Zaj üti meg a fülemet, a sarokból jön, ahol a hulla fekszik. Látom, hogy az egyik férfi felemeli a fedél egyik végét, a nagyapám pedig becsúsztatja az ágyban felejtett cipőt a koporsóba. Ismét fütyül a vonat, egyre távolabbról, hirtelen azt gondolom: „Fél három.” És eszembe jut, hogy ilyenkor (amikor az utolsó kanyarból füttyent a vonat a faluban) már sorakoznak a fiúk az iskolában: kezdődik az első délutáni óra.

„Abraham” – gondolom.

Nem kellett volna elhoznom a gyereket. Nem neki való ez a látvány. Lassan harmincéves leszek, de még rám is nyomasztóan hat a környezet ezzel a hullával. Most talán kimehetnénk. Azt mondhatnánk a papának, hogy nem érezzük jól magunkat ebben a szobában, ahol tizenhét év minden szemete felgyülemlett, amit egy mindentől – amit szeretetnek vagy hálának tekinthetünk – elszakadt ember hagyott itt maga után. Talán egyedül az apám érzett némi rokonszenvet iránta. Ennek a megmagyarázhatatlan rokonszenvnek köszönheti, hogy most nem rothad itt el a négy fal között.

Idegesít, hogy olyan nevetséges ez az egész. Nyugtalanít a gondolat, hogy perceken belül az utcán kell lennem, a koporsó mögött, amely elégedettségen kívül semmilyen más érzést nem fog kelteni senkiben. Elképzelem, hogy néznek majd az asszonyok az ablakból, amikor meglátják az apámat, és meglátnak engem a gyerekkel, amint a koporsó mögött megyünk, amelyben már rothadásnak indult ez az ember, az egyetlen, akit a falu már régóta így akart látni, és akit engesztelhetetlen részvétlenség közepette hárman kísérnek ki a temetőbe, hárman, akik magukra vállalták ezt az irgalmas cselekedetet, amely egyszersmind a saját gyalázatuk kezdetét jelenti. Lehet, hogy a papának ez az elhatározása oda vezet majd, hogy holnap senki sem lesz hajlandó a mi koporsónk mögé állni.

Talán épp ezért hoztam el a gyereket. Amikor az apám egy perccel azelőtt azt mondta: „Velem kell jönnie”, legelőször az jutott az eszembe, hogy magammal hozom a gyereket, hogy ne érezzem olyan védtelennek magam. Most pedig itt vagyunk ezen a fullasztó szeptemberi délutánon, és érezzük, hogy a körülöttünk levő tárgyak mind az ellenségeink könyörtelen eszközei. Az apámnak nincs mitől tartania. Tulajdonképpen egész életében ehhez hasonló dolgokat művelt; gondoskodott róla, hogy legyen min csámcsogni a falunak: a legjelentéktelenebb kötelezettségeit is mindig a hagyománnyal homlokegyenest ellenkezve teljesítette. Huszonöt évvel ezelőtt, amikor eljött hozzánk ez az ember, már sejthette az apám (látva, hogy milyen lehetetlen modorú a látogató), hogy ma egyetlen ember sem lesz a faluban, aki akár a dögkeselyűknek odahajítaná a hullát. Lehet, hogy a papa előre látott minden akadályt, felmérte és mérlegelte a várható nehézségeket. És most, huszonöt év elteltével bizonyára úgy érzi, hogy ma csak teljesíti azt a hosszasan átgondolt feladatot, amelyet mindenképpen megvalósított volna, még ha neki magának kellett volna végigvonszolnia a hullát Macondo utcáin.

De amikor elérkezett az idő, nem volt elég bátorsága hozzá, hogy egymaga hajtsa végre, és engem is belekényszerített ebbe az elviselhetetlen kötelezettségbe, amelyet biztosan jóval azelőtt vállalt magára, hogy én az eszemet tudtam volna. Amikor azt mondta: „Velem kell jönnie”, időt sem hagyott, hogy végiggondoljam a szavai következményét; fel sem tudtam mérni, hogy milyen nevetséges és szégyenletes eltemetni ezt az embert, mikor már régóta mindenki arra vár, hogy a saját odújában elrothadva lássa. Mert az emberek nemcsak vártak, hanem fel is készültek rá, hogy az események így fognak bekövetkezni, és teljes szívükből várták, lelkiismeret-furdalás nélkül, sőt már előre élvezték, hogy egy nap majd érezni fogják az elrohadt test élvezetes szagát, amely átjárja a falut, és senkit sem fog meghatni, felzaklatni vagy megbotránkoztatni, hanem boldogok lesznek az emberek, hogy elérkezett a várva várt pillanat, és azt kívánják, hogy addig tartson ez az állapot, amíg a hulla orrfacsaró bűze ki nem elégíti a legtitkoltabb neheztelést is.

Most mi megfosztjuk Macondót ettől a régóta várt élvezettől. Az az érzésem, hogy ez az elhatározásunk valahogy nem a kudarc szomorúságát ülteti az emberek szívébe, hanem az elnapolás érzését.

Ezért is otthon kellett volna hagynom a gyereket; hogy ne tegyük ki őt a szóbeszédnek, amelynek mától fogva mi leszünk a célpontja, éppen úgy, ahogy a doktor volt az tíz éven keresztül. A gyereket távol kellett volna tartani ettől az egész dologtól. Azt sem tudja, miért van itt, miért hoztuk el ebbe a hulladékkal teli szobába. Egyre csak hallgat, nyugtalan, mintha reménykedne, hogy egyszer megmagyaráznak neki mindent; itt ül, a székre támasztja a kezét, lóbálja a lábát, olyan, mintha várná, hogy valaki megfejtse neki ezt a félelmetes talányt. Biztos szeretnék lenni benne, hogy ezt senki sem teszi meg; hogy senki sem nyitja föl azt a láthatatlan ajtót, amely most megakadályozza a gyereket, hogy az eszét meghaladó dolgokat megértse.

Többször is rám nézett, és tudom, hogy furcsának, ismeretlennek talál ebben a zárt ruhában meg ebben az ósdi kalapban, melyet azért vettem föl, hogy még a saját balsejtelmeim se ismerjenek rám.

Ha Meme élne, és most itt volna ebben a házban, talán minden másképp volna. Azt hihetnék, hogy miatta jöttem ide. Azt hihetnék, azért jöttem, hogy legyen kivel megosztania a fájdalmát, amit Meme ugyan nem érzett volna, de képes lett volna színlelni, a falu pedig megértette volna. Tizenegy éve lehet, hogy Meme eltűnt. A doktor halálával most szertefoszlott a remény, hogy megtudjuk a tartózkodási helyét, vagy legalább azt, hogy hol van eltemetve. Nincs itt Meme, de valószínű, hogy ha itt volna is – ha nem történt volna meg, ami megtörtént, és amire sosem derült fény –, már régen a falu oldalára állt volna: szembefordult volna azzal a férfival, aki hat éven át annyi szerelemmel és annyi emberséggel melengette az ágyát, amennyi egy öszvértől telhetne.

Hallom, hogy az utolsó kanyarban fütyül a vonat. „Fél három”, gondolom; és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy most egész Macondo azt találgatja, vajon mit csinálunk mi ebben a házban. Rebeca asszonyra gondolok, a sovány, aszott Rebecára, akinek a tekintetében meg az öltözetében van valami házikísértet-szerű; ott ül a ventilátor mellett, az arcára árnyékot vet a szúnyoghálós ablak. Rebeca asszony hallja a vonatot, amely eltűnik az utolsó kanyarban, közben a ventilátor felé fordítja hőségtől, haragtól elgyötört arcát, forognak a szívében a gyűlölet kerekei, akár a ventilátor lapátjai (csak ellenkező irányban), és ezt suttogja: „Ez az ördög műve”, és összerázkódik Rebeca asszony, akit a hétköznapok hajszálgyökerei kötnek az élethez.

No és a béna Agueda, amint épp látja, hogy most jön haza Solita, aki a vőlegényét kísérte ki az állomásra; látja, hogy kinyitja a napernyőjét, amint befordul az elhagyott utcasarkon; és megérzi azt a virgonc nemiséget a közeledő lányban, amit hajdanán ő is érzett, és amiből ez a türelmes, vallásos betegség lett, ami most ezt buggyantja ki belőle: „Hemperegsz majd az ágyban, mint a disznó a szemétdombon.”

Nem tudok megszabadulni ettől a gondolattól. Nem tudom elfelejteni, hogy fél három van; hogy tűzforró porfelhőbe burkolva ott viszi az öszvér a postát, mögötte a férfiak, akik a napilapok kedvéért megszakították a szerda délutáni sziesztájukat. Ángel atya ülve alszik a sekrestyében, nyitott breviárium a hájas pocakján, hallja, hogy arra halad az öszvér, el-elhessenti a legyeket, amelyek megzavarják az álmát, böfög, s közben azt mondja: „Megmérgezel azzal a húsgombóccal.”

A papa persze hidegvérrel csinálja végig ezt az egészet. Még a koporsót is felnyittatta, hogy beletegyék az ágyban felejtett cipőt. Csak egyedül őt érdekelhette ennek az embernek az otrombasága. Nem lepődnék meg, ha az éjszaka összegyűlt ürülékkel várna ránk a tömeg az ajtóban, amikor kilépünk a hullával, és nyakon öntenének bennünket a mocsokkal, mert ellenszegülünk a falu akaratának. Talán a papa miatt nem fogják megtenni. Talán mégis megteszik, mert felháborító, hogy mi most elrontjuk a falu várva várt örömét, azt, amit annyi fullasztó délután elképzeltek, valahányszor a férfiak és a nők elmentek e mellett a ház mellett, és azt mondogatták: „Előbb vagy utóbb jóllakunk még ezzel a szaggal.” Mert mindenki ezt mondja, a felvégen lakóktól az alvégen lakókig.

Pillanatokon belül három óra. A Kisasszony már tud a dologról. Rebeca asszony meglátta, hogy arra megy, megszólította láthatatlanul a drótháló mögül, egy pillanatra kilépett a ventilátor hűséből, és így szólt hozzá: „Kisasszony, ez az ördög műve! Ugye érti.” És holnap már nem az én fiam, hanem egy teljesen más gyerek megy az iskolába, egy gyerek, aki majd felnő, utódokat nemz, végül meghal, és nem lesz senki, aki hálával tartozna neki, s emiatt megilletné a tisztességes embernek járó végtisztesség.

Most otthon lehetnék, békességben, ha huszonöt évvel ezelőtt nem állított volna be az apám házába ez az ember egy ajánlólevéllel, amelyről sohasem derült ki, kitől származott, és ha nem maradt volna velünk, hogy egye a kertünk füvét, és nézze a nőket azzal a mohó, kidülledt kutyaszemével. De a büntetésem már a születésem előtt meg volt írva, csak mindaddig titokban maradt, amíg el nem érkezett ez a végzetes szökőév, amikor betöltöm a harmincat, és az apám azt mondja: „Velem kell jönnie.” És még mielőtt bármit is kérdezhettem volna, a botjával a padlót kopogtatva hozzátette: „Bárhogy is, de ezen túl kell esnünk, lányom. Ma hajnalban felkötötte magát a doktor.”

A férfiak kimentek a szobából, majd egy kalapáccsal és egy doboz szöggel jöttek vissza. De nem szögezték le a koporsót. Az asztalra tették a szerszámokat, és leültek az ágyra, ahol az előbb még a hulla volt. A nagyapám nyugodtnak látszik, de erőltetett, kétségbeesett a nyugalma. Ez nem a koporsóban fekvő hulla nyugalma, hanem a türelmetlen emberé, aki titkolni igyekszik a nyugtalanságát. Szorongó látszatnyugalommal sétál le-föl a nagyapa a szobában, biceg, az összedobált holmi közt matat.

Észreveszem, hogy legyek vannak a szobában, és gyötörni kezd a gondolat, hogy a koporsó is tele lehet léggyel. Még ugyan nem szögezték le, de olyan, mintha valóságos légyraj zümmögne benne – amit eleinte összetévesztettem a szomszédban levő ventilátor zúgásával –, vakon repdesnek a legyek, és neki-nekicsapódnak a koporsó falának, a hulla arcának. Megrázom a fejem; becsukom a szemem; látom, hogy a nagyapám kinyit egy bőröndöt, és kivesz belőle egy-két holmit, de nem sikerül meglátnom, hogy mit; látok négy parázsló cigarettát, de a dohányzók közül egyet sem látok. Gyötör ez a fullasztó hőség, ez a véget nem érő perc, meg a legyek zümmögése, s közben úgy érzem, mintha így szólna valaki hozzám: Te is oda kerülsz. Legyektől hemzsegő koporsóba. Most még tizenegy éves vagy, de egyszer te is oda kerülsz, egy lezárt ládában a legyek martaléka leszel. Kinyújtom az összezárt lábamat, és a fényes, fekete cipőmet látom. Kioldódott az egyik cipőfűzőm – gondolom, és ismét a mamára nézek. Ő meg rám néz, és lehajol, hogy megkösse a cipőfűzőmet.

Forró, szekrényszagú pára száll föl a mama fejéről; ez a korhadtfa-bűz ismét a koporsó cellaszerű zártságát juttatja az eszembe. Egyre nehezebben lélegzem, ki szeretnék menni innen; a forró utcai levegőt akarom szívni, s a végső cselfogáshoz folyamodom. Amikor a mama felegyenesedik, odasúgom neki: „Mama!” Mosolyogva feleli: „Aha.” Én meg odahajolok hozzá, a kemény, fénylő arcához, s azt rebegem: „Ki kell mennem.”

A mama idehívja a nagyapát, mond neki valamit. Látom azt a keskeny, merev szemét a szemüvege mögött, amint felém közeledik, és azt mondja: „Vegye tudomásul, hogy most nem lehet.” Nyújtózom egyet, aztán nyugton maradok, nem bánt a kudarc. De ismét túl lassan történik itt minden. Valami hirtelen megmozdul, s aztán újra és újra mozog. Aztán megint lehajol hozzám a mama, és azt mondja: „Elmúlt már?” És száraz, komoly hangon beszél, mintha nem kérdezne, hanem vádolna. Lapos és feszes a hasam, de a mama kérdése meglágyítja, megtölti és elernyeszti, de ekkor minden – még az édesanyám komolysága is – bántó és kihívó lesz. „Nem” – felelek. „Még nem múlt el.” Összeszorítom a gyomromat, és megpróbálom a padlót rugdosni (ez a másik végső cselfogás), de csak a levegőben kalimpálok, amely köztem és a föld között van.

Belép valaki a szobába. A nagyapám egyik embere jön, mögötte egy nyomozó meg egy zöld nadrágos férfi: az övében pisztoly, a kezében pedig széles, felkunkorodó karimájú kalap. A nagyapám elébe megy. A zöld nadrágos köhög a sötétben, mond valamit a nagyapának, majd megint köhögni kezd; még köhögés közben megparancsolja a nyomozónak, hogy feszítse fel az ablakot.

A fafalak törékenynek látszanak. Olyanok, mintha kihűlt hamuból préselték volna őket. A nyomozó puskatussal rásújt a kilincsre, de az az érzésem, hogy nem fognak kinyílni az ablakszárnyak. Inkább összedől a ház, leomlanak a falak, de minden zaj nélkül, akár egy hamu-kastély, amely szétmállik a levegőben. Azt hiszem, még egy ütés, és mindnyájan az utcán találjuk magunkat, a tűző napon, székestül, a fejünkre hullott törmelékkel. De a második ütésre kinyílik az ablak, és behatol a fény a szobába; vadul tör be, mint egy megzavarodott állat, ha hirtelen feltárul előtte az ajtó, és aztán csak futkos némán, és szimatol, dühöng és kaparja a falat, közben csorog a nyála, mígnem lecsillapodva ismét a verem leghűvösebb sarkába veszi be magát.

Amint kinyílik az ablak, láthatóvá válnak a tárgyak, de így is furcsák, valószínűtlenek. A mama ekkor mélyet lélegzik, felém nyújtja a kezét, és azt mondja: „Gyere, nézzük meg a házunkat az ablakból.” És akkor átfogja a vállam, s én ismét látom a falut, olyan, mintha egy hosszú útról tértem volna haza. Látom a házunkat, fakó és roskatag, de szellős a mandulafák árnyékában; úgy érzem innen, mintha még sose jártam volna abban a zöldellő, vonzó hűsben, mintha az a mesebeli kastély volna a házunk, amelyet édesanyám ígérgetett éjszakánként, amikor lidérces álmaim voltak. És látom Pepét, aki szórakozottan baktat, és észre sem vesz bennünket. Pepe, a szomszéd fiú, fütyörészve ballag, de megváltozott, ismeretlen, mintha az imént vágatta volna le a haját.

Ekkor felemelkedik a bíró, az inge nyitva, izzadt, és egészen feldúlt az ábrázata. Elindul felém, és úgy elgyönyörködik a saját bölcs mondásán, hogy belevöröslik a feje. „Míg nem bűzlik, nem állíthatjuk, hogy halott” – mondja, és már be is gombolta az ingét, rágyújt, ismét a koporsó felé fordítja az arcát, talán azt gondolja: Most aztán nem mondhatják, hogy áthágom a törvényt. A szemébe nézek, és érzem, hogy elég határozottan néztem, hogy észrevegye: a legrejtettebb gondolatait is tudom. Azt mondom: „Maga most azért szegi meg a törvényt, hogy kedvébe járjon a többieknek.” Ő meg – mintha pontosan ezt várta volna – azt feleli: „Ezredes úr, ön tisztességes ember. Tudja jól, hogy ez az én hatáskörömbe tartozik.” Mire én azt mondom: „Nagyon jól tudja maga, hogy halott.” Azt feleli: „Ez igaz, de én is csak tisztviselő vagyok. Kizárólag a halotti bizonyítvány volna törvényes.” És én azt mondom neki: „Ha maga a törvény embere, miért nem hozat ide hivatalosan egy orvost, aki majd kiállítja a halotti bizonyítványt?” Mire ő felszegi a fejét, de nem gőgösen, hanem higgadtan, s a gyengeség vagy a harag legkisebb jele nélkül azt feleli: „Maga tisztességes ember, s tudja, hogy ez aztán valóban önkényesség volna.” Amikor ezt meghallom, rádöbbenek, hogy nem a pálinkától van ez az ember elhülyülve, hanem a gyávaságtól.

Most jövök rá, hogy a bíró is osztozik a falu haragjában. Tíz év óta élesztgetik ezt az érzelmüket, az óta a viharos éjszaka óta, amikor idehozták a kapuhoz a sebesülteket, és bekiáltottak (mert nem nyitott ajtót; bentről szólt ki) neki: „Doktor úr, lássa el ezeket a sebesülteket, a többi orvos már nem győzi”, és még mindig nem nyílt ki az ajtó (mert a kapu zárva maradt, előtte hevertek a sebesültek); „Nincs már több orvosunk, csak maga. Legyen irgalommal hozzájuk”; mire azt felelte (de még akkor se nyitott ajtót, a tömeg elképzelte, ahogy ott áll a szoba közepén, a lámpa ragyog, megvilágítja azt a szigorú, sárga szemét): „Amit tudtam, azt is elfelejtettem már. Vigyék őket máshová”, és zárva maradt az ajtó (soha többé nem nyílt ki az az ajtó), a harag meg nőttön-nőtt, egyre újabb ágakat hajtott, valóságos járvány lett belőle, s lélegzetvételnyi nyugtot sem hagyott Macondónak, amíg élt a doktor, hadd visszhangozzék minden fülben az ítélet, amelyet akkor este ordítottak be neki, és amely arra kárhoztatta a doktort, hogy ezek között a falak között rothadjon el.

Tíz év telt el azóta, és ezalatt a doktor egy cseppet sem ivott a falu kútjából, mert rettegett, hogy megmérgezik; zöldségen élt, amit az indián szeretőjével vetett az udvaron. Most úgy érzi a falu, hogy elérkezett az idő, hogy megtagadja az irgalmat tőle, mint ahogy ő is megtagadta a falutól tíz évvel ezelőtt, és Macondo tudja, hogy meghalt (mert ma biztos mindenki egy kicsit megkönnyebbülten ébredt), s már készülődik, hogy kivegye a részét ebből a régóta várt örömből, amely mindenki szerint megérdemelt. Az emberek csak arra vágynak, hogy érezzék azt a bűzt, amit az oszlásnak induló test áraszt az ajtó mögül, mely nem nyílt ki akkor régen.

Lassan már azt kell hinnem, hogy semmit sem ér az elhatározásom a falu kegyetlenségével szemben, hogy be vagyok kerítve: a haragosok hada gyűlölettel és konoksággal vesz körül. Még az egyház is megtalálta a módját, hogy szembeszálljon velem. Az imént mondta Ángel atya: „Még azt sem engedem meg, hogy szentelt földbe temessék ezt a férfit, aki hatvan évig Isten nélkül élt, végül pedig felakasztotta magát. Magától is szívesebben venné a mi Urunk, hogyha őrizkedne tőle, hogy olyasmit tegyen, ami nem irgalmas cselekedet, hanem bűnös engedetlenség.” Azt feleltem neki: „A holtak eltemetése az Írás szerint irgalmas cselekedet.” Mire Ángel atya azt mondta: „Igaz. De az ő esetében nem minket illet ez a munka, hanem az egészségügyi szolgálatot.”

Idejöttem. Áthívattam a négy indiánt, akik a házamban nevelkedtek. Kényszerítettem Isabelt, a lányomat, hogy velem jöjjön. Igaz, valahogy családiasabb, emberibb ez az egész, nem olyan dacos, kihívó cselekedet, mint ha saját magam vonszoltam volna a hullát végig az utcákon, ki a temetőbe. Épp eleget láttam ebben a században, hogy rájöjjek: Macondo mindenre képes. De ha már engem nem becsülnek – ha nem becsülik bennem, hogy öreg vagyok, s hogy a köztársaság ezredese vagyok, ráadásul sánta, és becsületes ember –, elvárom, hogy legalább a lányomban tiszteljék a nőt. Nem magamért teszem. Talán nem is a halott nyugalmáért. Csak teljesítek egy szent kötelességet. Nem gyávaságból hoztam magammal Isabelt, hanem szánalomból. Ő meg magával hozta a gyereket (és tudom, hogy ő is ugyanezért tette), és most itt vagyunk mind a hárman, s hordozzuk ennek a keserves kényszerhelyzetnek a terhét.

Az imént érkeztünk. Azt hittem, hogy még a kötélen találom a hullát, de megelőztek a férfiak, lefektették az ágyra, és már a szemfedőt is rátették volna, mert titokban abban reménykedtek, hogy ez az egész nem tart tovább egy óránál. Megérkeztek, várom, hogy hozzák a koporsót, látom, amint a lányom és a gyerek leült az egyik sarokba, körülnézek a szobában, hátha hagyott hátra valamit a doktor, ami megmagyarázza az elhatározását. Az íróasztal nyitva, mindenféle papírral van tele, de egyet sem ő írt. Az íróasztalban van a keményfedelű gyógyszerkönyve, ugyanaz, amit huszonöt éve hozott hozzánk egy akkora bőröndben, melyben az egész családom ruházata elfért volna. De a bőröndben mindössze két hétköznapi ing volt, s egy műfogsor, amely nem is lehetett az övé, mert megvolt a valódi foga, méghozzá ép és erős; meg egy fénykép és egy gyógyszerkönyv. Kihúzom a fiókokat, de mindenütt csak nyomtatott lapokat találok; kizárólag régi, poros papírokat; és a legutolsó fiókból még a műfogsor is előkerül, amelyet huszonöt éve hozott, csupa por, megsárgult az időtől és az állástól. Az asztalon, a leoltott lámpa mellett, több kibontatlan újságköteg hever. Megvizsgálom őket. Franciául vannak írva, a legfrissebb három hónapos: 1928. július. De van még több is, és ezek sincsenek kibontva: 1927. január, 1926. november. És a legrégibb keltezése: 1919. október. Azt gondolom: Kilenc éve (akkor már egy éve kimondták az ítéletet), hogy nem bontotta ki az újságokat. Attól fogva lemondott az utolsó szálról is, amely még összekötötte a szülőföldjével, a népével.

Behozzák a férfiak a koporsót, és beleteszik a hullát. Ekkor eszembe jut az a nap, amikor huszonöt évvel ezelőtt beállított hozzánk, és átadta az ajánlólevelet, amely Panamában kelt, Aureliano Buendía ezredes, az Atlanti Partvidék Főhadbiztosa írta a nagy háború vége felé. Az összehányt limlomok közt kutatok ennek a feneketlen bőröndnek a sötétlő mélyén. A másik sarokban van, nincs lezárva, a huszonöt éves holmik vannak benne. Emlékszem: Két hétköznapi inge volt, egy műfogsora, egy fényképe, meg az a keményfedelű gyógyszerkönyve. Összeszedem ezeket a tárgyakat, és még mielőtt lezárnák a koporsót, beledobom őket. A fénykép még mindig a bőrönd alján hever, majdnem ugyanott, ahol akkor volt. Egy kitüntetett katona daguerrotípiája. A ládába dobom a fényképet. A műfogsort is, végül a gyógyszerkönyvet. Amikor kész vagyok, intek a férfiaknak, hogy zárják le a koporsót. Gondolkozom: Most ismét utazik. Nagyon is természetes, hogy magával viszi az utolsó útjára azokat a tárgyakat, melyek az utolsó előttire is elkísérték. A lehető legtermészetesebb. És most először tetszik úgy, hogy kényelmesen, nyugodtan pihen.

Szétnézek a szobában, és észreveszem, hogy az ágyban felejtettünk egy cipőt. A cipővel a kezemben ismét intek az embereimnek, ők pedig még egyszer felnyitják a koporsót, és pontosan ebben a pillanatban fütyül a vonat, majd megtéve az utolsó kanyart, eltűnik a faluból. „Fél három”, gondolom. 1928. szeptember 12., fél három; 1903-ban ugyanezen a napon, szinte pontosan ebben az órában ült le az asztalunkhoz ez az ember, és füvet kért enni. Adelaida akkor megkérdezte tőle: „Milyen füvet, doktor úr?” Mire ő azon a fojtott, kérődző hangján, amely ráadásul mintha az orrából jött volna: „Közönséges füvet, asszonyom. Amilyet a szamár eszik.”

… … …

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4192 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence