MIKA TILLENSEN

BERTRAM ATYA KALANDJAI

Könyv Guru

Budapest, 2021

TARTALOMJEGYZÉK

Bertram, a szerelmes őrült

John Burden akcióba lép

Hogy köttetnek életre szóló barátságok

A nyomozás kezdetét veszi

John, a szerelmes őrült

Mindentudó George előadása

Philip és a vendégszeretet

Douchebag City

Bevadul a Cantor–vírus

Bonyodalmak

Internetes társkereső

A látomás

Philip és Hanna

Okidli doktornő

Vendéglő a Spitzbergákon

Alfred Shithole és a matematika

Bertram atya prédikációja

Andreas Hosentroger, az idegesítő alak

Horgászat vagy halál

Élet az elmegyógyintézetben

A kisgyerek akcióba lendül

A horgászkaland folytatódik

Emberrablás

Meseország

Matild

Bertram újabb prédikációja

A nagy rohanás

A felhők között

Vendéglátás Nussenson módra

Hogyan szabaduljunk meg démonainktól: ördögűzés, első rész

A felhők között, második rész

Hogyan haltak ki az úriemberek

Ördögűzés, második epizód

A konyak mint afrodiziákum

Andreas, a kinyírhatatlan

Látogatás a Fostos Csirke vendéglőben

Alfi a repülőtér várótermében elmélkedik

Erdei diszkó

Jézus és Keresztelő Szent János

Pucér kaland

Szabadító hadművelet – a víz alatti akció

Az örökifjú Jónsson Svensson rendőrkapitány

Látogatás a Multikulti nevű étteremben

Partraszállás

Philip és Sven, a lokálpatrióták

Matild naplója, első fejezet

Bertram atya naplója

A szakállbalzsam

Tim tetoválása

Rendőrseggi uniformis

Félig üres, félig teli

Önkény

Összeesküvés

A nagy találkozás

Intermezzo: Szokásaink rabjai vagyunk, avagy egy hétköznap eseményei

Végjáték

Az igazság odaát van?

Tanulság

Köszönetnyilvánítás

BERTRAM, A SZERELMES ŐRÜLT

Fiam!

Ne haragudj, amiért leordítottam a fejed a minap reggeli közben. Tudod, nehezen viselem, ha valaki akkorát ásít az arcomba, mint te, pont, mikor a legérdekesebb munkahelyi élményeimet mesélem a kis családomnak. Mielőtt a templomba mész, ne feledd, vigyél esernyőt. Fontos, hogy a svédacélból készült M–es alsógatyát se hagyd itthon. Kikészítettem neked a polcra. A védelem mindennél fontosabb. Emlékszel, hogy jártál, mikor a tiszteletes bal kezében lóbált ernyőjével tökön szúrt? Az egész sebészet rajtunk röhögött. Máig nem értem, minek az ernyők végére szuronyt illeszteni. Halálos fegyver. Ha már a templomban vagy, fiam, beszélj Bertram atyával, s kérd vissza azt a száz fontot, amivel lóg nekem. Attól még, hogy pap, nyugodtan lehet tisztességes.

Ölel a te vén trotty apád.

Ui.: Ne nyúlj a csirkémhez!

Alfi sosem értette az apját. Mért ne ásíthatna a dögunalmas munkahelyi történetein, ha egyszer tényleg abszolút érdektelenek? Unalmas formák unalmasan diskurálnak a dögunalmas irodában. Pontyképükön semmiféle érzelem nem látható – Alfi ebben egészen biztos –, mintha valami földönkívüli izék lennének. Tudja, mert járt bent az apjánál párszor a cégnél. Hihetetlenül katasztrofális élmény volt. Ha aludni akarsz, de nem megy, nem kell mást tenned, mint váltani pár szót Philip Shithole munkatársaival, s garantáltan kidőlsz egy hétre. Alfi sosem értette, hogy az apja miért van odáig ezekért az emberekért. Most mehet a templomba, pedig semmi kedve hozzá. Bertram atyának gőze sincs arról, hogyan kell prédikálni. Állandóan elkalandozik, s mindenről a fiatalkori szerelme jut az eszébe. Még Jézusról is.

– Drága Testvéreim! – kezd bele Bertram atya a mondandójába. – Márk 15. evangéliuma lehullajtja a leplet a történelem legnagyobb kitolásáról. Bizony. Jézussal toltak ki, nem is akárhogyan. Most pediglen részlet következik a szent könyvből, a Bibliából: „Pilátus pedig felelvén, ismét monda nékik: Mit akartok tehát, hogy cselekedjem ezzel, a kit a zsidók királyának mondotok? És azok ismét kiáltanak: Feszítsd meg őt!” – de ezzel nem volt vége. Az atya folytatja.

– Igen. Ezt mondták azok a piszkok. A keresztre küldték Jézust! Pont úgy, mint engem a Matild. Keresztre feszített! Elhagyott egy atlétáért. De mit számít a sportos külső, ha egyszer úgyis mind meghalunk, nem igaz, testvérek? Most miért néztek így rám? Tudjátok, hogy azért lettem Isten szolgája, mert a Matild elhagyott. Ez törvényszerű volt. Folytatom.

És folytatja.

– „Mikor pedig kicsúfolták őt, leveték róla a bíbor ruhát, és a maga ruháiba öltözteték; és kivivék őt, hogy megfeszítsék.” Hát most mondjátok meg, testvéreim, nem volt elég szegény Jézusnak, hogy ő Isten fia, még ezekért a bunkókért is meg kellett halnia? Micsoda szörnyűség! Mondanom sem kell, hogy akik Jézust a keresztre küldték, mind atlétakülsővel bírtak, morális értékrendszerük a nullával volt egyenlő, ám Jézus mégis szerette őket. Csak tudnám, miért.

– Nagyon érdekes volt a mai prédikáció, atyám – mondja a mise után a tisztelendőnek egy idős hölgy –, de nem gondolja, hogy túl sok önben az elfojtott szexualitás? Úgy értem, Matild többször szerepelt a tisztelendő úr beszédében, mint maga Jézus.

– Ez biztos csak véletlen volt. Ne is törődjön vele, Agatha néni. Matild már a múlté. Jézusért élek. Megbocsásson, de sürgős dolgom van.

Bertram atya Alfit látja a harmadik sor jobb széléről közeledni, s hirtelen meghűl benne a vér. Jesszus! A száz font! Kellett nekem mindet AC/DC–cédékre költeni. Senki sem tudhatja meg itt. A végén még kiátkoznak az egyházból. Nem hiányzik még egy ilyen malőr. Mit szólna anya, ha ezt megtudná… De honnan szerezzek hamarjában ennyi pénzt? – gondolja.

– Nahát, Alfi, hogy ityeg? – szólítja meg Bertram atya a kisfiút.

– Pénz – fogja rövidre Alfi a dolgot.

– Perszepersze, a pénz. Hogyne. Nos… Holnapra?

– Apám nem lesz túl boldog. És tudja milyen, amikor dühbe gurul.

– Alfred, drága fiam.

– Nem vagyok a fia.

– Hogyne. De azért nekem mégis olyan, mintha a fiam lennél. Mióta is ismerjük egymást?

– Túl régóta, azt hiszem. De mi köze ennek a pénzhez?

– Semmi. Na, örülök, hogy láttalak. Ha látod Matildot, mondd neki, hogy meghaltam.

– Ha nem adja vissza apának a pénzt, minden okom meglesz rá, hogy így tegyek.

– Apád nem gyilkos.

– Nem. Tényleg nem. De ha felingerlik, ocsmányságokat kiabálhat, mondjuk egy prédikáció alatt.

– Jézus ereje, ne hagyj el.

– Persze csak akkor, ha üres a zsebe.

– Na jó. Gyere velem, te istenverése.

Bertram atya már rég elmúlt ötven, de még mindig az anyjával él. Ami azt illeti, a mama sokkal jobb formában van, mint egyetlen fia, ahogy ezt Alfi megállapítja. Sokan beszélnek a testmozgás fontosságáról, arról, hogy akár idősebb korban is elkezdhető; a lényeg, hogy tegyünk egészségünk érdekében. Bertram atya szerint a testmozgás, valamint úgy általánosságban véve mindegyik sport baromság. Akik ezzel jönnek, mind ökrök. „A deltamatyik nekem ne mondják meg, mi a jó. Fulladjanak meg ott, ahol épp vannak. Atléták! Phöjj!” Amikor Bertram atya így beszél, Helga mama arcon vágja, s tudatosítja benne, hogy ő Isten felkent szolgája, és ne beszéljen így.

– Mama, adjál már, légyszi egy százast. Tartozom ennek a fiúcskának.

– Hogy nem sül le a bőr a képedről. Tízéves kisgyerekektől kérsz kölcsön? – háborodik fel Helga mama.

– Nem, dehogy. Az apjának tartozom, de nem tudnám még megadni.

– Isten nem fizet minden hónapban a dumáiért? – kérdezi Alfi.

– Nem, dehogy. Nem ő a munkáltatóm. Sajnos… – szomorodik el Bertram atya.

– Tessék, fogd. Hogy hívnak, fiú? – kérdezi Helga mama.

– Alfred Shithole.

– Szegénykém. Borzalmas vezetékneved van.

– Na és aztán… Engem nem zavar. Köszönöm a pénzt. Apukám most már biztosan nem fog prédikáció közben hangosan púzni, sem ocsmányságokat kiabálni, ezt megígérhetem, Bertram atya.

– Hála az égnek – könnyebbül meg az atya. – Na, menj már, ne is lássalak!

Baromi unalmas egy tízéves fiúcska élete, legalábbis Alfi így érzi. Ahhoz túl fiatal, hogy csajozzon, de a legózásból már kinőtt. Nincs menő borostája, mint a szomszéd bájgúnárnak, sem pedig vonzereje. De mit lehet tenni? – Várd meg fiam, míg huszonöt leszel, s le se lehet a tyúkokat kaparni majd rólad – szokta mondani az apja. – Jó, akkor addig legózom – mondja ilyenkor ironikusan Alfi. Mindig úgy érezte, hogy nagyon másképp gondolkozik, mint a többi vele egyidős gyerek. – Olyan hülyén gondolkozol – vetette oda neki a múltkor Stephan barátja, aki, csakúgy mint ő, tízéves, de máskülönben teljesen normális – már ha eltekintünk attól a körülménytől, hogy német.

Amikor Alfinak a háziorvosához kellett mennie igazolásért – mert egy hétig nem ment be a suliba –, a doktornő megkérdezte, mi a baja. Alfi azt válaszolta, hogy ő bizony hülye. Így történt, hogy az orvosi igazolás kórisme rubrikájába ez a szöveg került: „Állítása szerint hülye. Ellenőrizendő.” Alfi anyukája megdöbbent, mikor az iskolában nekiszegezték a kérdést: Az ön fia hülye? Már hogy lenne az, mondja, mikor nagyon jó tanuló, sőt, sok tekintetben az apjánál is okosabb.

– Ez igazán nem nagy teljesítmény – veti közbe az igazgatónő. – De mondok én magának valamit, anyuka. Nem tetszik nekem, ahogy ez a kölök rám néz. Mintha ki akarna belezni, úgy éljek. És mellé az a mosoly… Brrr! Lehet, hogy pszichopata, nem gondolja?

– Még hogy a fiam pszichopata? Hogy mer így beszélni az én kis Alfimról? Magának kéne kezeltetnie magát, ha ennyire ért a gyerekekhez. Jó ég! Mi vitte rá, hogy pedagógus legyen?

– Mindig is meg akartam fingatni a kis szarosokat. Így végre alkalmam nyílt rá.

– Úristen! Micsoda perverz egy állat maga – mondja Alfi anyukája, Hanna. – Soha többé nem kell Alfinak elviselnie ezt a lélektelen szemétdombot, amit egy tupírozott hajú, humortalan fapina vezet. Most rögtön kiveszem a kisfiamat ebből az iskolából. Egy percig se maradhat itt tovább.

– El se tudja képzelni, asszonyom, milyen boldoggá tett.

– Teszek rá.

Úgy tűnik, Alfinak szeptember közepén már megint új iskolába kell mennie.

JOHN BURDEN AKCIÓBA LÉP

Egész pontosan 2015. szeptember 16–án történt. Este hétkor valaki csöngetett. Ez fura, gondolta Alfi. Nincs is csengő a lakásban. Amikor ajtót nyitott, egy csontvázképű, napszemüveges fickó állt előtte, hordozható csengővel és egy kis hangszóróval a vállán, s kezét gondosan barna bőrdzsekijébe rejtette. Felettébb idegesnek látszott. Épp az imént riadt halálra egy babakocsit toló kismamától, amikor az felháborodottan az arcába üvöltött, hogy „Nem vigyázna, pubi?” Rögtön be is vett három Antimajré tablettát, csak hogy kicsit lenyugodjon. Mielőtt bárki megszólalhatott volna, az idegen Alfi kezébe nyomta névjegykártyáját. Ez állt rajta: „John Burden, okleveles magándetektív (OKJ). Megfigyelés, szaglászás, hamis tanúzás, láb alól eltevés, miegymás.”

– Maga meg mit akar? – kérdezte Alfi.

– Nincs kutyátok?

– Nincs.

– Akkor bejövök. Szóval. Van egy furcsa ügy, melyben kicsit tanácstalan vagyok. Te vagy Alfi, ugye?

– Igen, én.

– Az apukád megbízott egy feladattal, aminek semmi értelme nincs. Életemben nem hallottam még ilyen ostobaságot. Bejött az irodámba ma délelőtt. Azt mondta, bűntényt fog elkövetni, és ha jót akarok, megtalálom, mielőtt még elrabolná saját magát.

– Szóval apám megint bekattant? Néha rájön a hoppáré, nincs miért aggódnia szerintem. Biztos megint drogozott. Tudja, milyenek ezek az apukák… Nézze, tegnap véletlenül megvágta a kezemet, amikor zöldséget hámozott. Ne kérdezze, hogy csinálta. Ő a konyhában volt a zöldségekkel, én meg a szobámban legóztam, közben pucér nőkön járt az agyam. Apa megvágta az ujját, de az enyém vérzett. Nézze – Alfi megmutatta a detektívnek a sebet. A kötést levéve kiserkent egy kis vér.

– Humpf! – mondta John, a szájához kapott, és elájult.

– Anya, gyere kicsit. Ez a bácsi idehányt a padlónkra, aztán összeesett. Apa nem jelentkezett?

Hanna még sosem találkozott magándetektívvel, de nem így képzelte el az első találkozást, az biztos. Tudta, hogy a férje nem normális, de hogy el akarná rabolni saját magát, ez még az ő baromságain is túltett. Philip Shithole nem elmebeteg. Mindenesetre a legutóbbi pszichiátere szerint nem az. Hogy ön– és közveszélyes volna? Meglehet, de csak amennyire mások is. Sokszor tartanak bulit a szomszédban, s ilyenkor általában maximum hangerőn tolják a technót vagy mifenét. Alfi apja azzal szokta elrettenteni a bulizókat, hogy strandpapucsban, valamint egy szál szafaládéban kivonul a teraszra, s operákat énekel. A buli általában itt ér véget, a szomszédok pedig már a költözésen gondolkodnak.

John Burdent nem abból a fából faragták, hogy meghátráljon. Semmi értelme nincs az ügynek, ez világos, ő mégis a végére jár. Úgy éljen. Nem hiába járt két évig abba a hogyishívják iskolába. De tegyük fel, hogy Alfi apjának sikerül az önrablás, mielőtt még segítségért kiálthatna, akkor hol keresse aztán, és mi van, ha vallatni fogja, esetleg meg is kínozza magát, úristen, az fájni fog. És ha addig küldi el postán saját testrészeit, míg egy sem marad? Ezektől a negyvenes hapsiktól minden kitelik. Gondolkozz, gondolkozz! Narkó. Alfi drogokról beszélt. De mégis milyen szertől lehet ennyire meglágyulni? Hmm… Vannak ezek az izédrogok, ezek a dizájner cuccok. De ezt csak tizenéves suhancok tolják, meg akiknek tökmindegy, mivel mérgezik magukat. Philip Shithole viszont a pálinkára esküszik. Lehet, hogy a szilvapálinkájába erőszakdrogot raktak? Na nem. Azt csak fiatal és kívánatos tinilányok elkábítására használják, Alfi apja viszont úgy néz ki, mint egy felöltöztetett Toi Toi vécé. Nem túl vonzó, hacsak nincs rajtad a szükség. Talán meghasadt a személyisége, lehet, hogy nem is kettő, hanem egyenesen öt van már belőle. Nem. Lehet, hogy egy nő van a dologban, aki váltságdíjat követel majd a családtól, hogy Philip ne ölje meg magát. Érzem, lassan felgöngyölítem az ügyet – gondolja a detektív.

Bertram atya az ágya szélén ül, és sehogy sem érti meg, mi történik most vele. Mik ezek az érzések, amik az utóbbi időben a hatalmába kerítették? Mióta lett ilyen szentimentális? Bárhol és bármikor képes elbőgni magát, mint valami kislány. Ő, a keménytökű Bertram. Kikészítette a magány? Hisz csak ötvenhárom éve él egyedül. Na jó, az anyjával. Igazán nem nagy idő… mondjuk az… örökkévalósághoz képest. Matild emléke még mindig borzasztóan fáj, és elevenen él benne, pláne, hogy naponta látja őt ebben a rohadék kisvárosban, amit úgy rühell. Le kéne már végre lécelnie erről a helyről. Mi tartja vissza? Soha senki nem köszön neki sehol, iszonyat barátságtalanok és pletykásak errefelé az emberek, ráadásul még ki is beszélik a háta mögött. Mindenki olyanokat mond, amikor meglátják, hogy „nézzétek, itt jön ez a szerencsétlen”, vagy „Hogy Bertram atya? Az egy segg.” Nem könnyű ilyen helyzetben kedvesnek lennie ezekhez az alakokhoz. Pedig hát a lelkészi hivatás velejárója kellene hogy legyen a megbocsátásra való képesség. De hogy bocsáthatna meg Matildnak, az atlétáknak, a bunkó és rosszindulatú embereknek? Miért nem küldheti el őket a halál micsodájára? Bosszantó. Sporttal vezesse le a feszültséget? Még csak az kéne. Talán ha meditálna egy keveset, az segítene. Lemegy alfába, behunyja a szemét, és azt mondogatja maga elé meredve:

– Nyugodt vagyok. Nyugodt. Nem gondolok semmire, kiürítem az agyam. Érzem, hogy végtagjaim elnehezednek. A rohadt életbe. Semmit sem érzek. Nyugodt vagyok, egy békés helyen üldögélek hörcsögök, flamingók, rozmárok vagy mifenék között. Nem! Itthon vagyok. Hogy gyűlölöm ezt a helyet. A legszívesebben felrobbantanám az egész nyavalyás várost – idegesíti fel magát relaxáció közben Bertram.

Úgy tűnik, a pszichológus meditációs technikája nem vált be. Vagy csak nincs elég türelme végigcsinálni ezt a baromságot? Ki tudja? Az hótziher, hogy ettől nem lesz kint a vízből. Döntésre jut. Leviszi a kutyát. Ha ez a snaucer–rottweiler keverék dög nem meríti ki úgy, hogy utána a végkimerüléstől már moccanni sem tud, akkor tényleg menthetetlen. Kiviszi Hóhért futkározni. Akkora, mint egy ló. Egy nagyobbfajta ló. Szerencsére enni is annyit eszik, így sosincs gond a nyaralással. A kapun kilépve Hóhér vad vágtába kezd, s a póráz másik végén a lelkész csak úgy lebeg a szélben. Egy sarokra a háztól Hóhérnak már se híre, se hamva nincs, Bertram pedig sáros képével az avarból próbál kikecmeregni.

HOGY KÖTTETNEK ÉLETRE SZÓLÓ BARÁTSÁGOK

– Nem látta a kutyámat? – szól oda az atya egy ijedt kis embernek, aki a szakadó eső ellenére napszemüveget visel.

– Kutya? Itt? Szerencsére nem láttam. Tudja, allergiás vagyok a kutyaszőrre. Többek között.

– Mit néz a bokorban?

– Csak ezt a levágott kezet. Sajnos párszor elájultam, mire elég erőt éreztem magamban arra, hogy közelebbről is megnézzem.

– Mintha mutatni akarna valamit a középső ujjával. Szólt a rendőrségnek?

– Én vagyok a rendőrség – állítja a nyeszlett kis ember –, majdnem. Egy fontos ügyben nyomozok épp, és a szálak ide vezettek. Emberrablás történt. A fickó elmebeteg, valószínűleg saját magát csonkította meg.

– Anyám… Nem semmi. És még én járok pszichológushoz…

– Hová tűnt a kutyája? Tudja, lehetséges, hogy valamelyik tüzelő szuka őrjítette meg.

– Nem is mondtam magának, hogy Hóhér egy kan.

– Nem? Nahát. Akkor rájöttem. Nincs egy nyugtatója?

– De van. Ezeken élek, látja? Melyiket kéri? – Bertram háromféle nyugtató kapszulát halászott elő a zsebéből. – Igazából egyik se használ, csak a tudat, hogy van nálam.

– Lekötelezne, ha adna párat. Tudja, az idegeim teljesen kivannak.

– Még jó, hogy ezt a foglalkozást választotta. Ha van még kedve beszélgetni velem, a Heródes utcai templomban megtalál.

– Mit csinál ott maga?

– Olyanoknak prédikálok, akik úgyis kivétel nélkül mind a pokolra kerülnek.

– Áhh… Douchebag City lakosaira gondol?

– Pontosan. Maga szerint mit kezdjünk ezzel a kézzel? Elnézést, még a nevét sem tudom.

– John Burden vagyok.

– Bertram atya – nyújtja a jobbját az atya, s megszorítja a magánnyomozó kezét.

– Szerintem tegeződjünk. Úristen! Maga is látja azt a hatalmas fekete rinocéroszt, vvvagy mit, ami eee–eerree közelít?

– Az nem orrszarvú, csak a kutyám. Na, végre. Hóhér! Merre jártál? Szégyelld magad! Rossz kutya! Rohadt dög! Nem szép dolog apucit pofával beleküldeni a sárba. Ó, bocsásson meg, John, de tudja, gyakran érzek késztetést arra, hogy káromkodjak. Nem tehetek róla, bassza meg.

– Ejnye.

Közösen kiötlik, hogy a talált kézfejet lefagyasztják. John szerint simán elfér a frigóban a fagyi mellett. Megmutatja az igazságügyi orvosszakértő haverjának. Ő majd biztos mond rá valami okosat; már ha nem lesz megint talajrészeg, mint általában. Békesség, nyugalom, szeretet és melegség árad szét tagjaikban. Úgy érzik, hogy a világ, amelyben élnek, már nem is lehetne ennél szebb hely. A tény, hogy mindezt háromféle nyugtató együttes hatása mondatja velük, mellékes. Bertram atya arra gondol, végre talált egy barátot, John Burden pedig úgy véli, hogy ideje lenne végre leállni az anyagozással. Hóhér pofájából nyál fröccsen egy szembejövő nőre, aki annyira megijed a hatalmas állattól, hogy felsikolt.

– Jaj, egy bölény!

– Nem bölény, asszonyom, hanem egy kutyuli – háborog Bertram. – Maga mit szólna ahhoz, ha a háta mögött kacsacsőrű emlősnek neveznék az emberek?

– Maga az, Bertram atya? – ismeri fel a rosszindulatú nőszemély a totálisan leszedált papot. – Matild üdvözli. Rozi vagyok, a nővére.

– Nem baj. Matild kinyalhatja.

– De atyám…

– Akarom mondani: kimondhatja, ami a szívét nyomja. A templomban megtalál.

Philip Shithole egy mezőn ébred, ám fogalma sincs róla, hogyan került oda. De ami a legfurcsább: hiányzik a jobb kézfeje. Egyszerűen nincs ott, ahol lenni szokott. Bal kezében pedig egy papirost szorongat. Ez áll rajta:

HIÁNYZIK VALAMI?

TALÁLD MEG AZ UTAT.

Mit jelentsen ez? Egyáltalán nem ismerős a táj. Mintha állatokat látna a mező túloldalán; nagy tohonya disznókat, meg teheneket, de vagy százat. Megcsapja orrát a tehénszar penetráns bűze. Hát ez nem London, gondolja. Az is büdös olykor, de nem így. Alig egy éve költöztek el a fővárosból Douchebag Citybe, de tudomása szerint ott semmiféle gazdaság nincs, nem is beszélve ezekről a büdös legelésző dögökről.

– Gondolkozz, Philip! – mondja csak úgy magának. – Te szerdán, vagyis tegnap, ugye tegnap még tegnap volt (?), eláztál, mint a rongy, aztán fogadtál az életedre. Na ne. Philip, te állat… Erre most itt fekszel, a rosseb tudja, hol a redves picsában, ahol még térerő sincs.

– Nabazmeg! Hát kezem sincs! – kiált fel Philip.

Látja, hogy egy mókus megvetően néz rá. Mégis mi a francot keresnek mókusok a mezőn? Itt még egy kurva fa sincs, ahova felmászhatnának. Ez nem kóser. Lehet, hogy valahogy átkerült a negyedik dimenzióba? Megpróbál felállni, de egy rózsatövis beleállt a hátsójába. Még ez is. Rózsa a mezőn, hahh. Sürgősen ki kell derítenie, hol van. Odasántikál egy meglehetősen unott pofával majszoló szarvasmarha mellé.

– Hé, te kis hogyishíjják! Hol a gazdád? És hol vagyok én?

A tehén olyan képet vág, mint aki tökéletesen tisztában van vele, hogy ezzel az idiótával felesleges tárgyalnia. Nem válaszol hülye kérdésekre. Egyszerűen fogja magát, és odébbáll. Nem túl barátkozó természet, gondolja Philip. Csak rágcsálja a müzlit – vagy mit ropogtatnak állandóan ezek a hogyishíjjákok –, és rá se bagózik. Igazi bunkó.

Bertram alig bír kikelni az ágyból vasárnap. De hová vezetne az, ha nem jelenne meg Isten szent házában, a saját prédikációján? Nem várakoztathatja meg a sok álszent, köpönyegforgató, tisztes családapát; azokat, akik otthon, a négy fal között vedelnek, ordítoznak, az erkölcsről prédikálnak, de közben rendszeresen verik az asszonyt és a gyereket; most majd egyszer s mindenkorra megtanulják, hol a helyük. És ezek jönnek templomba. Persze sosincs istentisztelet valódi jégcsaptündérkék nélkül. Fapofával grasszálnak a fa padsorok között, és véleményt formálnak. Általában rosszat. Egyfajta szellemi magaslatról tekintenek mindenkire, aki nem olyan, mint ők, és csak annyit mondanak: – Ühüm, hát persze. Ugyan mit érthetsz te ehhez, édesem…? – aztán ÚGY néznek rád. A kiskölköket is viszik magukkal. Rajtuk valóban látszik, hogy baromira unják az egészet, és sokkal szívesebben játszanának valami számítógépes gyilkolós játékkal, ehelyett itt kell hallgatniuk egy történetet valami Jézus nevű alakról, akit nem is ismernek. Bertram atya szédül. Okádhatnékja van. Kik ezek az emberek? Miért jöttek ide? El kell mondania nekik, mennyire utálja őket. Sok hipokrita szarházi. Hová tűnt az Istenbe és Jézus Krisztusba vetett eleddig kikezdhetetlen hite? Belebolondult volna a boldogtalanságba? Úgy érzi, lassan kezd megérlelődni benne az elhatározás, hogy telibe hányja a gyülekezetet. Tényleg vodkával vette be azt a négy szem nyugtatót? Ki emlékszik már arra? El kell kezdenie beszélni ezeknek az ellenszenves embereknek, hisz bármily meglepő, erre várnak.

– Testvéreim! Hallottatok–e már Jób könyvéről? Minden bizonnyal, ha forgatjátok a Bibliát. Jób nem volt rossz ember, mégis… Isten úton–útfélen büntette őt. De miért? Maga az ördög vette rá erre? Ha Jób elveszíti mindenét, s éltében egyik borzalom követi a másikat, vajon akkor is imádni fogja az Istent? Jób derekasan viselte a csapásokat, s azt mondta: „Az Úr adta, az Úr vette el. Áldott legyen az Úrnak neve.” Mai fejjel mit mondanánk erre? Hogy ez a Jób gyerek nem volt teljesen komplett, ugye? Az Úr átengedte hű szolgáját a Sátánnak, hogy az kedvére packázzon vele, csupán egy kikötése volt: hagyja őt életben. Jób azt mondja az Úrnak: „Testem férgekkel van fedve és a pornak piszokjával; bőröm összehúzódik és meggennyed.”

Pistike a negyedik sor jobb hármas székén kezdi igazán rosszul érezni magát. Anyukája rászól, hogy ne öklendezzen. Bertram hirtelen jobbra tekint, s a szószéken megpillant egy kis cetlit. Mi az ördög? Gót betűkkel van ráírva, hogy:

A HITETLENEK MEGHALNAK.

LESZEL TE A KÖVETKEZŐ?

Az Istenit! – gondolja. Ki szórakozik vele? Már megint hallucinál? Milyen bambán vigyorog mindenki itt az első sorban. Hétszentség, hogy közülük tette valamelyik. Kész. Betelt a pohár. Vele többet nem szórakozik sem Matild, sem holmi büdös kölkök. Prédikációját megszakítva rámordul az első sorban helyet foglaló Marcikára, aki ennek hatására Jajmivan! felkiáltással lefejeli a saját térdét.

– Te tetted ide ezt, fiam?

– Hogy? Mi? Én? Mit?

– Ne játszd a hülyét!

– Nem játssza – reagál Marcika helyett az apukája.

– Hmm… – mondja Bertram. – Hol is tartottam?

– Jób gennyedző keléseinél.

– Ja, igen.

Nem hagyhatja, hogy a paranoia elhatalmasodjon rajta. De a cetli valóságos. Ki tette ide, és miért? Mialatt rutinszerűen felmondja a történetet Jób kínszenvedéseiről, végigfuttatja szemét az őt hallgatókon. Egyik gyanúsabb, mint a másik. És mind ronda. No, nem kívülről, persze. Bertram rothadó lelkeket lát, amint a pokol tüzére jutnak. Szóval mégis megőrült. Talán ha sportolna, és nem gyógyszerekkel tömné a fejét, kevésbé érezné a világot ennyire szemét helynek. Ha felfejlesztené magát izomtiborrá, Matild is visszatérne hozzá. A ribanc. Palacsintává lapíthatná az atléta férjét. Nem túl keresztényi cselekedet, de mindenképpen megérné.

John Burden nagy levegőt vesz, majd rágyújt. Nehezére esik megemésztenie a hírt. Dave Sharlatan igazságügyi orvosszakértő minden kétséget kizáróan megállapítja, hogy a kézfejet nem egy éles eszköz segítségével választották el a kar többi részétől; több mint valószínű, hogy egy állat harapta azt le. Valami redves oroszlán? Angliában? Esetleg egy állatkertben…

– Figyelj rám, John! Látod ezeket a pontszerű bemélyedéseket csuklótájékon? Ilyet késsel nem tudsz ejteni, sem bárddal, de még egy fűrésszel sem. Indiában találkoztam hasonló esettel egy mangrovemocsár mellett. Kotari, a bordás krokodil pont egy lánykérés kellős közepén futott ki a vízből, hogy leharaphassa a meghitten üldögélő szerelmespár egymásba fonódó karját. Még a gyűrűt is elfogyasztotta. Mondanom sem kell, hogy a lagziból nem lett semmi. Kotarinak sikerült tönkretennie egy romantikus pillanatot.

– Kotari? Ez hindiül van?

– Igen, azt jelenti, felöltözetlen.

– Találó.

– Balhés egy krokodil volt, annyi szent. De térjünk vissza erre az esetre. Pár másodperc alatt zajlódhatott le az egész. Nem véletlenül maradt a középső ujj feltartott helyzetben. Beinthetett a fenevadnak ez a szerencsétlen flótás, ám nem számított retorzióra. Lehet, nem tudta, hogy vadállattal van dolga. Ha jól megfigyeled a mélyedés nagyságát, beláthatod, hogy a fog mérete több mint kielégítő.

– Hogy érted ezt?

– Hát csak úgy, hogy rohadt nagy agyarai vannak.

– Ja, az biztos.

– De hol van a kéz gazdája? – teszi fel igen jogos kérdését Dave.

– Ezt én is rohadtul szeretném tudni. – veti oda félvállról John. – Muszáj beszélnem a pasas családjával.

Alfi meglepődik kissé, amikor Johnt pillantja meg az ajtóban. Már megint. Dezsavű érzése támad. Ugyanaz a bőrkabátos, napszemüveges, idegbajos alak állt előtte, mint előző este. Biztos megint halálra rémítette valami, mert sűrűn veszi a levegőt.

– Szia! Mi suhant el mellettem? – John mindezt úgy kérdezi, mintha legalábbis egy tirannoszaurusszal találkozott volna az imént.

– Fostartály lehetett az, a szomszéd bácsi macskája. Mi a pálya, felügyelő úr?

– Magándetektív vagyok.

– Ja, hát én is azt mondtam.

– Hmmm… Rossz hírem van, fiam. Megtaláltam apukád jobb kézfejét egy bokorban. Természetesen levettük az ujjlenyomatot. Azonos édesapádéval. Ha jól sejtem, nem került elő apád tegnap óta, igaz?

– Igaz.

– Nem is telefonált?

– Nem, de azt tudnia kell, hogy neki nincs mobilja. Baromira zavarja, ha nincs térerő, de semmilyen telefonhoz nem nyúl hozzá. Érzi a rádióhullámokat az agyába szállni, azt mondja. Inkább távol tartja magát ettől az ördögi szerkentyűtől. De mit mond? Leesett a keze?

– Nem magától.

John elmeséli, pontosan hol találta meg a kezet, kivel beszélgetett, és részvétét fejezi ki Alfi apja miatt. Aztán percekig Alfi anyukájának fenekén nyugtatja megfáradt szemeit, majd pedig bocsánatot kér, amiért részvétet nyilvánított egy feltételezhetően még életben lévő hozzátartozó miatt. Kér egy üveg jó erős italt, azután minden teketóriázás nélkül elbőgi magát. Szipákolások közepette előadja, hogy mindig beteges kisfiú volt, és csak azért lett magánnyomozó, mert azt hitte, ettől majd az emberek felnéznek rá. Hiába világít rá Alfi, hogy ha csakugyan jó detektív, akkor erről a többi embernek lövése sincs, hacsak be nem mutatkozik nekik, hogy: „Helló, én vagyok az, aki megfigyellek titeket. Kaphatok egy banánt?” John ezt nem tartja túl vicces megjegyzésnek, és szeretné, ha Alfi végre nyugovóra térne. Elég viszkit nyakalt be már ahhoz, hogy szemlesütés és gátlások nélkül jobban szemügyre vegye Hanna Smith idomait. Szívesen maradt volna kettesben Alfi anyukájával. Meg is jegyzi, hogy nohát, milyen késő van, ideje már ágyba bújni a kisfiúknak. – Milyen igaz – mondja Alfi –, akkor el kell mennie. Az ajtóhoz kíséri John Burdent, jó éjszakát kíván neki, és becsapja az ajtót. John vérig van sértve. Ő nem kisfiú, a rohadt életbe! Ismét kopogtat. Nagyon megörül neki, hogy Hanna nyit ajtót. Dicséri a nő szépségét. Amikor Hanna rámutat, hogy John ezt csak azért mondja, mert részeg, a detektív kiáll az igazáért. Azért mondta ki, mert a szesz bátorságot öntött belé. És ha már itt tartunk, az is szent igaz, hogy rég látott már ilyen formás virgácsokat. Hanna kezd begurulni, John ezt meglátja, és bepánikol. Megígéri, hogy másnap – ha kijózanodik – első dolga lesz elmenni Philip munkahelyére, hogy kikérdezze a kollégáit, mit tudnak róla.

Álló farokkal megy le a lépcsőn, ki a friss levegőre. Csaponganak a gondolatai, minden forog körülötte. Szerelmes, továbbá pocsolyarészeg. Rossz kombináció. Iszonyat meleg van szeptemberhez képest, és a benyakalt pia csak rátesz egy lapáttal a hőérzetére. Alfi adott egy kispárnát neki, mert, ahogy mondta, másnap az apja munkahelyén szüksége lehet rá. Nem tudja szegény John, mire vállalkozott. Információkat kiszedni a világ legunalmasabb embereiből? Inkább az Armageddon. Vagy egy hétvége Afganisztánban. Bármi jobb. John hirtelen megáll. Nem tudja, hogy is érkezett ide. A robogóján jött? Vagy metróval? Taxira biztos nem költött, ahhoz túl sóher.

Jóféle viszkit ihatott előző este John. Nyoma sincs a másnaposságnak. Végre itt áll szemtől szemben a Comfortable Life Ltd. cég épületével, ahol Philip dolgozik. Kényelmes élet, mi? Milyen hülye név ez egy brandnek. És vajon kiket talál odabent? Kideríti. A recepcióhoz cammog, lehetőségeihez mérten gyorsított tempóban (mely sebesség érzékeltetésére egy külső szemlélő a lassú jelzőt használná). Hamar túl lesz ezen, gondolja. Lélekben nem készült fel a rá váró megpróbáltatásokra. A recepción ülő hölgy Johnra mosolyog. Rémisztő ez a művigyor, ráadásul úgy tűnik, a nőnek sokkal több foga van a megengedettnél.

A NYOMOZÁS KEZDETÉT VESZI

– Üdvözlöm a Comfortable Life–nál. Miben segíthetek?

– Esetleg megmutathatná, hol van a vécé. A többit majd utána.

– Rendben. Tehát, felmegy a hetedik emeletre – sajnos a lift elromlott –, és ott a folyosó végén jobbra fordul, majd ha oda elért, sürgősen jöjjön vissza a folyosó elejére.

– Minek, ha már egyszer odaértem?

– Mert miközben beszéltem, rájöttem, hogy rosszul mondtam el, hol van a vécé.

– Ahá.

– Ha a hetediken kilép a liftből, akkor pont szemben találja.

– De a lift elromlott, nem?

– Ja, de. Akkor gyalog megy, ugye?

– Van más választásom?

John teljesen kifulladva tér vissza a recepcióra. Homlokát törölgetve rákérdez, hol találja Philip munkatársait. Kiderül, hogy a hetediken. Hirtelen ötlettől vezérelve a detektív a pultra csap.

– Akkor hívja le őket. Fel nem megyek oda még egyszer.

– Azt nem lehet, uram.

– Miért nem?

– Mert a telefon is rossz.

Hát szórakozik vele ez a némber? Elindul ismét a hetedikre. Mire felér, úgy zihál, hogy amikor egy szőke nő megkérdezi tőle, kit keres, ennyit tud kinyögni:

– Ahh…hahh…huhh…pillanat…hehh… Philip munktrsait.

– És miért nem lifttel jött? Ma reggel javították meg.

John eltökéli, hogy bepereli a céget ismeretlen okból kifolyólag elkövetett életveszélyt okozó indokolatlan lépcsőztetés miatt. Már ha létezik ilyen opció… jogilag. Ennek utána kell néznie. Zárva találja az iroda ajtaját, de mivel cseppet sem nyugodt, „Nyílj ki, te szar!” csatakiáltással dühösen elkezdi fel–le rángatni a kilincset. Philip kollégái együtt érkeznek meg a bagózásból, és döbbenten nézik a műsort. Mintha áramot vezettek volna a kilincsbe, úgy rángatózik John minden irányba. Talán neki se ártana egy szál cigi, gondolják. Eddie, Fred és Billie lassan már tíz éve dolgoznak a vállalatnál, amelynek tevékenységi köre meglehetősen zavaros. A cégnél informatikával, kutyaeledelek forgalmazásával, nőgyógyászattal, fegyver– és gyógyszer–kereskedelemmel éppúgy foglalkoznak, mint asztrológiával, kaszinóüzemeltetéssel vagy zumbaoktatással. Igazi példája ez a több lábon állás gyakorlatba való átültetésének; ugyanakkor a hely kétségtelenül egy rohadt nagy pénzmosoda lehet. Beinvitálják a napszemüveges kisembert a szakadt bőrkabátjában, és ráveszik, hogy beszéljen. Enyhe húgyszag terjeng odabent, de a fiúk megnyugtatják Johnt: a szagot csupán Billie cicája produkálja. Rendszeresen körbepisálja a padlószőnyeget. Billie mindenhova magával viszi. Megnyugtatja, ha vele van. Philipről a srácok már több mint két napja nem hallottak semmit, de ez aligha meglepő. Sokszor eltűnt napokra azelőtt is. Érdekes módon a főnökség nem kereste ilyenkor. Talán szextúrán vesz részt, ki tudja… Nem faggatták. Mostanában többet iszik és drogozik, mint szokott, igen. Sok gyógyszerhez hozzáfér, amelyek legálisak ugyan, hatásukat tekintve mégis kábítószernek minősülnek.

John szomorúan mered a kinti világra; a szikrázó napsütésre és a csicsergő madarakra. Mi a francot keres egy gusztustalan irodaépületben, amikor odakint is lehetne? Ott, ahol kellemes szellő fújdogál, fodrozódó felhők úsznak tova az égen, s még véletlenül sem köteles szóba állni senkivel se. Dalolhatna a parkban szökdécselve egy gusztustalanul vidám nótát, ám ő mégis itt van a húgyszagban. De jó is lenne minden cécó nélkül kisétálni innen… Legalább ez a bűz ne zavarná annyira. A szeme sarkából megpillant egy légfrissítőt, gyorsan magához szorítja, és vadul fújni kezdi a permetet a padlószőnyegre. Elnézést kér a srácoktól, amiért ezt teszi, de egyszerűen muszáj. Seperc alatt kiütést kaphat a macskapisitől. Mondjuk a légfrissítőtől is, de akkor már inkább az utóbbira szavaz. Ahogy a szőnyegen lépked, hirtelen valami keményet érez a talpa alatt. Közelebb hajol. 10 x 15 cm nagyságú, téglalap alakú vágást pillant meg a szőnyegen. Bicskája segítségével könnyedén felemeli a szövetdarabot, amely alól egy ezüstösen csillogó fémrekesz villan elő. Harapni lehet a feszültséget a szobában. Úgy tűnik, a kopó szagot fogott. John melle szinte már dagad a büszkeségtől, hisz – gondolja – mindjárt megoldja az ügyet. Felnyitja a padlóba ágyazott rekesz fedelét, ám arra egyáltalán nem számít, amit benne talál. Egy üzenet vár rá. Neki címezve.

ÜGYI VAGY, JOHN!

TALÁLJ MEG ENGEM IS!

NINCS SOK IDŐD.

Hol a nyugtatója? Pont most nincs nála, amikor ennyire kéne. A jó életbe. Ki írt neki? Szinte senki nem ismeri Johnt. Kivéve a gyógyszerészét, a hentest és a kardiológusát. Honnan a fenéből tudta a cetli írója, hogy ide fog jönni? Túl sok a kérdés. Billie a vállát veregeti. Mind látták az üzenetet, és megsajnálták a kis embert. Rossz hivatást választott, nem kétséges. Elájulni egy cetlitől igazán nem férfiemberhez méltó cselekedet. John csillagokat lát, kikóvályog a szobából, s egy izompólós hapsiba botlik, amint az épp a szemközti irodában dolgozó csinibabának teszi a szépet.

– Lamborghini volt, baszd meg – mondja az izompólós.

– Ne! – ámult a lány.

– De, ha mondom.

– Esküdj.

– Ott farolt be előttem, vágod? Aszontam, ezt megveszem, gecc. Ilyen nekem is kell. 560 ló vontatja, faszom. Négy másodperc alatt gyorsul százra.

– Nagyon érdekes. Nekem biciklim van. Tíz perc alatt gyorsul húszra – mondja a lány. – Bocsi, de dolgoznom kell, aztán vár rám otthon egy hintaló.

– Egy hím tahó? – értetlenkedik az ifjú hódító.

– Ó, nem. Ahhoz nem kell hazamennem, hogy olyat lássak.

A lány bevágja maga mögött az ajtót. Örül, hogy udvarlóját odakint tudhatja. John ijedten bámul a nagydarab bunkóra. Nem meri megszólítani. Nem is kell, hisz az ijesztő idegen megelőzi.

– Mit nézel rám, köcsög?

– Ő… Hát… csak a pólóját. Menő.

– Ja. Tudom. Cunikának is tetszett. Sápadtnak tűnsz, kiscsávó. Gyúrnod kéne. Meg a bőrkabátod is béna. Haver, döbbenet, ahogy kinézel. Anyád nem tagadott még ki?

– Még nem.

– Sok mindent kibírhat az öreglány. Nesze. Itt a névjegykártyám. Van egy konditermem. Általában az ilyen kis pöcsöket be sem engedjük, de veled kivételt teszek. Örüljél, baszd meg, ez megtiszteltetés.

– Örülök.

– Hogy tetszett a szemközti csaj, há?

– Ő… Fugáznám a fingóját – jut eszébe Johnnak ez a nemrég tanult szleng.

– Látom, fejlődőképes vagy. Mégsem vagy ratyitallér.

– Hogy mi?

– Nem dugványoznál habiból szőrös zsírdisznót, ugye?

– Ő… Nem? – John kezdi elveszíteni a fonalat. Reméli, hogy ez a beszélgetés nagyon hamar véget ér. Tanulmányozni kezdi a névjegykártyát.

TIM SHARINGAN

FITYNESSZTEREMTULLALYDÓNOS

LONDON, BAKER STREET 7.

Bertram a kádban fekszik. Tényleg valaki meg akarja ölni? Hihetetlen. LESZEL TE A KÖVETKEZŐ? – folyton ezek a szavak visszhangoznak a fejében. Nem jött rá, hogyan került a szószékre az üzenet. Marcika nem tehette oda, hisz még írni sem tud szegény. Csöngetnek. Ki az úristen csönget ilyenkor? Bertram dühösen az ajtóhoz ugrik. Csak egy köpeny van rajta. Épp üvölteni készül. Igazán békén hagyhatnák ezek az idióta ügynökök a soha vissza nem térő lehetőségeikkel. De a „Na, most aztán már elég legyen!” felkiáltás után egyből torkára fagy a szó. Matild áll előtte. Gyönyörű a sportos ruházatában, göndör fürtjeivel. Futásból tartott hazafelé, és úgy gondolta, látnia kell a lelkészt. Bertram nem tudja, mit érez egész pontosan. Hasmenés és vizelési inger éppúgy kerülgeti, mint az ájulás, nem is beszélve a hideg verejtékről, ami egyből kiütközik a homlokán. Szólni akar, de nem jön ki hang a torkán. Teljesen lefagyott. Tizennyolc éve egy kurva szót nem váltottak egymással, erre most megjelenik az ajtajában. Bertram becsukja a szemét, majd újra kinyitja, de Matild még mindig ott áll és mosolyog. Ó, bassza meg, milyen szépen tud mosolyogni. Bertramra már tizennyolc éve nem nézett ilyen szeretettel. Hát visszajött hozzá. Ott hagyta azt a tuskót, mert rájött, hogy igazából mindig is Bertramot szerette – mélázik el a lelkész.