Dee Dumas

Álmodozók

- Mara -

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Borítóterv: Kardos Gábor

Szerkesztés-korrektúra: Vasi Csaba

Tördelés: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-01-7065-7

Soraya Kiadó Farmos, 2023

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

Fejezetválasztó

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

1.

Még éppen csak pirkad az ég alja, de én már a kávémat kortyolgatom a konyhámban ülve. Fogalmam sincs, hogyan nézhetek ki, ilyen állapotban a tükröt még csak meg sem közelítem, mert attól tartok, hogy amint két méternél közelebb lépek hozzá, az darabokra törik.

Az éjjeliszekrényen mindig tartok egy jó vastag hajgumit, így amint felülök az ágyon, a hajamat szorosan felfogom vele. Nem szeretem, amikor viaskodnom kell a saját loboncos sörényemmel.

Egy régi, hosszú, pamut póló a kedvenc ruhadarabom, amiben imádok aludni. Az évek alatt már kicsit megfakult, enyhén gyűrött is, a minta az elején meg eléggé megkopott. Ennek ellenére szeretem, mert kényelmes viselet.

A puha köntösömet hanyagul kaptam magamra, meg sem kötöttem, puha rózsaszín mamuszom lágyan simul a lábamra.

Egy szó, mint száz, elég elhanyagoltan festek így reggelenként.

Kevergetem a kávém, közben bámulok ki az ablakon, majd egy jó nagyot kortyolok a csészéből, de kiráz a hideg, mert elfelejtettem a cukrot. Azt asztalon, egy kis tartóban van még néhány szem kockacukor, kettőt dobok a feketéhez, összekeverem, és egy újabbat kortyolok. Sokkal finomabb az íze.

Tavasszal, ebben városkában minden megújul, s most azt érzem, így lesz velem is. Mondjuk minden évben ezt érzem ebben az időszakban, de eddig igazából semmilyen változás nem történt az életemben… Legalábbis az utóbbi években.

Jólesik a forró kávé, de nem mondom, hogy teljesen magamhoz térek mire kiiszom a csészém, ám határozottan éberebbnek érzem szerénységem.

Nézek még egy darabig kifelé az ablakon, hallgatom az ébredező világot. Ilyenkor mindig rájövök, hogy szeretem a vidéki életet.

Pár évvel ezelőtt még Miami városában éltem, de annál jobban nem utáltam semmit. Folytonos rohanás, nyüzsgés, hangzavar… Az embernek még magánélete sem volt igazán, folyton ott ólálkodott valaki a közelünkben. És ez lett a vesztünk…

Hogy miért beszélek többes számban? Nos, az az igazság, hogy pár évvel ezelőtt, amikor Miamiban éltem, volt egy férjem. Minden tökéletes volt eleinte. Tökéletes pasas, tökéletes munka, tökéletes ház, tökéletes család… Egy igazán tökéletes élet… Szinte már gyomorforgatóan tökéletes… Olyan, amit mások irigyelni szoktak. Hát igen, legalábbis kívülről ez így látszott. Ebben élni viszont maga volt a pokol, pont a túlzott tökéletessége miatt. Olyan volt, mint egy hatalmas, lédús, piros alma, ami belülről rothad.

Persze ezt csak én tudtam, meg a legjobb barátnőm, aki – mint utólag kiderült, – maga volt az ördög, hiszen folyton azt suttogta a fülembe, hogy merjek változtatni az életemen, és lépjek le James mellől.

Nem tettem meg, akkor még nem, de a légkör otthon egyre feszültebb lett, miközben a külvilág felé teljesen más mutattunk… A tökéletességet…

Amíg a barátnőm minden igyekezetét bevetve próbált elhidegíteni a férjemtől, ő addig egyre közelebb került hozzá… Addig bájolgott és tollászkodott körülöttünk, hogy James beadta a derekát. Mondjuk nem gondolom, hogy a lánynak olyan sokat kellett könyörögnie, de a szituáció kezdett egyértelművé válni számomra. Hónapok teltek el, én meg láttam, amit láttam, s bár egyikőjük sem vallotta be, én mindvégig tudtam. Tudtam, de nem léptem… Ám egyszer sikerült lebukniuk, és innen már nem volt visszaút.