Fordította

Varga Orsolya

Copyright: © 2023 Erik Brouwer

Originally published by Uitgeverij Thomas Rap, Amsterdam

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Erik Brouwer: Leen Sanders – De bokser die levens redde in Auschwitz, Thomas Rap, Amsterdam, 2023

Hungarian translation © Varga Orsolya, 2024

A könyv megjelenését a Nederlands Letterenfonds (a Holland Irodalmi Alapítvány) nagylelkű támogatása tette lehetővé.

A kötetet tervezte: Kiss Gergely

TARTALOM

Prológus

I. RÉSZ: A bokszolók, a rabbi és az ostyasütő

1

2

3

4

5

6

II. RÉSZ: Zsidó létére

1

2

3

4

5

6

III. RÉSZ: A szabadság nem hal meg

1

2

3

4

5

6

IV. RÉSZ: Auschwitz abszolút bajnoka

1

2

3

4

5

6

V. RÉSZ: A kiváltságos

1

2

3

4

5

6

VI. RÉSZ: A halálvonat

1

2

3

4

5

Epilógus

Források jegyzéke

PROLÓGUS

Éjjel megint ugyanazt álmodta. SS-tisztek támadtak rá. Kapott balhorgot, jobbhorgot, taposták, rúgták a csizmájukkal. A ringben a híres kettős fedezékével védekezett volna, de most nem tehetett semmit. Túlerőben voltak.

Verítékben ébredt. Selli, Jopie és David járt a fejében.

1975 nyara. Leendert Josua Sanders, a rotterdami Zandstraat negyedben született többszörös holland ökölvívóbajnok hatvanhét éves. Vékony szálú, sötét hajába ősz tincsek vegyülnek, némi pocakot is eresztett. Keze nagy és kérges, bőre napbarnított, orra a több tízezer ütés ellenére meglehetősen ép. Gyógyszereket szed, reuma gyötri, elhagyja a kulcsait, nem jutnak eszébe dátumok, történetek, szavak. Bal karján a tábori szám: 86764. Amerikaivá vált, nem lehetett másként.

Asztalán levelek, képeslapok, papírok és egy nyomtatványpaksaméta. Évek óta folyamodik rendkívüli nyugdíjazásért, amelyet 1952-ben vezettek be „azok számára, akik az ellenség ellenállókkal szemben hozott intézkedéseinek következtében megrokkantak”. Leen és amerikai orvosa, dr. Perloff szerint jogosult rá. Ahányszor Hollandiában jár, altatót vásárol a gyógyszertárban, és magával viszi Los Angelesbe. Mindennap kénytelen használni: hogy tudna másképp elaludni azok után, amin keresztülment?

Leen Sanders vajon tényleg ellenálló volt a táborban és a táboron kívül? Holland életeket mentett volna Auschwitzban azzal, hogy bokszolt? Valóban verték az SS-tisztek? Igaz-e, hogy minden éjjel kiabál és sír? A hivatalnokok tényeket, dátumokat, neveket követelnek. Mindent ellenőriznek, bizonyos történeteket kétségbe vonnak, emberség és ellenállás közti különbségről papolnak.

Leen tanúvallomásokat gyűjt, leveleket ír egykori tábortársainak és volt bokszolóknak, telefonál, könyörög, kuncsorog. Hollandiába repül, hogy ügyéhez bizonyítékokat találjon, felkeresi az orvost, aki 1944-ben megmentette az életét, bokszmeccsekre jár, veterán bokszolókkal beszélget, akik a háború előtt az ellenállásban segítettek neki. Felkeres egy auschwitzi túlélőt, aki pszichológus lett, és egyre gyakrabban jutnak eszébe olyan dolgok, amelyeket el akar felejteni. Rotterdam bombázása, a fogság, a szökés, a holland bajnoki címért vívott harc az első sorban ülő nácikkal, az ellopott személyi igazolványok, az árulás, a letartóztatás. Az SS-tisztek, akik kínozták, a csoda, amely a fülének köszönhető, az auschwitzi súlycsoport nélküli bokszbajnokság, a halálmenet, a halálvonat. És közben folyton: Selli, Jopie, David.

Mi történt? Miért vált ilyenné Leen Sanders? Nem szeretné, de muszáj elmondania.

I. RÉSZ
A BOKSZOLÓK, A RABBI ÉS AZ OSTYASÜTŐ

1

Besötétedett, és fúj a szél, amikor Leendert Josua Sanders 1925. január 5-én elhagyja a rotterdami Nieuwsteegen álló szülői házat. Elhalad Notenboom tárolója, De Groot ólom- és cinküzlete és a zsidó zöldséges, Droomer raktárépülete mellett. A csálé házak tetőin lyukak éktelenkednek, a csatornákból patkányok mászkálnak ki-be, a viskókat a helyi hatóság lakhatatlanná nyilvánította. Az utcán a szilveszteri vihar utáni törmelékek hevernek szanaszét.

Matrózkocsmák, zenés kávéházak, lokálok és bordélyok mellett halad el. A menedékszállások előtt bénák és vakok álldogálnak, az utcán kintornások kéregetnek, házalók cipelnek fonalat, szappant, hajtűt és borotvát a bőröndjeikben, és zsidó ószeresek járják a környéket: „Használt ruhát, cipőt veszek!” A nőket futtatóik kísérik szobára.

Leen tíz perccel később az Általános Vásártéren áll, a Goudschesingelen, a piaccal szemben. Egyes kereskedők már épp standjaikat bontják, mások még dolgoznak, amíg csak tudnak: „Uram, kóstolja meg ezt a finomságot! Vegyen csak belőle, majd meglátja, mi fog történni, olyan igaz, ahogy itt állok… Ki akarja megragadni a vissza nem térő alkalmat? Még ha száz évig él is, kétszázig, háromszázig!” Bokszrajongók sorakoznak a jegypénztár előtt. Fiatal suhancok csokoládét, esernyőt, esőkabátot árulnak, meg a Voorwaarts, a De Tribune és a De Dagblad1 példányait. Egy férfi azt rikoltozza, öt cent a belépő, miközben egyenruhás portások szólnak a várakozóknak, hogy tartsák a jegyüket készenlétben. Az anarchisták röpiratot osztogatnak, amely a kikötőbárókat szapulja, és így kezdődik: „Tisztelt polgártársak!” A liberálisok szerint a Vásártér az alsóbb néposztály gyülekezőhelye, hajómunkások és hordárok nemegyszer itt hirdetnek sztrájkot. Rekedt, dohánytól érces hangú párttagok dicsőítik Lenint, rotterdami munkásnegyedek szocialistái agitálnak a kapitalista vérszívók ellen. Az ő társadalmukban bárki feljebb léphet, csak változzék meg a rendszer.

Leen tizenhat éves, sűrű, barna haja van, rotterdami dialektust beszél, jiddis akcentussal. 165 centi, 58 kiló, vékony a lába és keskeny a dereka. Zárt védekezésben küzd, a bokszot klasszikus angol módon az önvédelem nemes művészetének tekinti. Szüleivel, öt fivérével, négy nővérével, Duifje nénivel és Joël bácsival lakik a Nieuwsteeg 10a alatt. A falak penészesek, a tető beázik, a lépcsőket tönkretette a szú, az apró ablakokon alig szűrődik be fény. Anyja, Saartje gyakran vásárol másnapos kenyeret. Ha sürgősen pénz kell, valamit elvisz a zálogházba. Az alvófülkében tetvek, bolhák, poloskák nyüzsögnek, a legkisebb gyerekek pedig tyúkszemtől, éhezési ödémától és kötőhártya-gyulladástól szenvednek.

Leen vágya, hogy profi bokszoló legyen. Egy edző szerint ez a sport lehetőség a fiatal zsidóknak, „hogy napfényre kerüljenek, hiszen mindig árnyékban élnek”. Leen és a bátyja, Bram szívesebben olvasnak bokszmagazinokat, mint a Tórát. A fivérek a világ legjobb bokszolói, Georges Carpentier és Jack Dempsey meccseit tanulmányozzák Bram Tuschinski mozijában, Rotterdam legforgalmasabb utcájában, a Hoogstraaton. Példaképük az amerikai zsidó bokszoló, Benny Leonard, aki Benjamin Leiner néven született a New York-i East Side zsidó gettóban. A gójok (nem zsidók) azzal szekálták, hogy Krisztus gyilkosa, folyton taszigálták, köpködték, rugdosták. Benny azért kezdett bokszolni, hogy megvédje magát a zsidógyűlölőktől – Dávid-csillagot varratott a nadrágjára, végül világbajnok lett. Egy zsidó újságíró így írt róla: „Ahogy a hatágú zsidó csillaggal a boksznadrágján a ringbe száll, mintha megannyi vérző orrért, felhasadt ajakért és a sápadt, cingár zsidó fiúcskákat gúnyoló nevetésért venne elégtételt.”

*

A Vásártér nagytermében minden jegy elkelt. A teremben, az egymáshoz zsúfolt székek között izzadság, kölni, füst és masszázsolaj szaga terjeng. A nézők a programfüzetet vagy a rotterdami újságokat lapozgatják. Hétvégén a Feyenoord döntetlent játszott Haarlemben egy latyakos pályán. A De Maasbode esti száma arról tudósít, hogy megáradt a Maas folyó, ismét emelkedtek a részvények, a kikötőben sok a munka, virágzik Rotterdam éjszakai élete. Mussolini néhány nappal korábban a fasizmust magasztalta beszédében. Az időjárás-jelentés így zárult: „Legyenek éberek!”

Leen ma este debütál amatőrként. A program kilenc mérkőzést ígér. Leen tizennyolc éves unokatestvére, Meijer ugyanezen a gálán versenyzik – mindketten a Nemzeti Bokszklub tagjai, és egy kávézó pincéjében edzenek. Meijer néhány házzal arrébb lakik, a Nieuwsteeg közben, ahol nyolc testvérével alszik egy aprócska szobában.

Kialszanak a nagy lámpák. Az alacsony mennyezetgerendák alatt egyetlen izzó fénye pislákol. Alig lehet látni a gomolygó füsttől, amelyben tengerentúli szivarok, pipadohány, Van Nelle és Chief Whip szaga keveredik. Az exbokszolók rég elfeledett meccseikkel kérkednek: „Két balegyenes az állára, egy gyomros, és hopp, már ki is feküdt!” Közben rendőrök figyelik a nézőket, a bokszrajongók ugyanis gyakran hordanak maguknál kést és bokszert. Vegyes a társaság, matrózok, virágárusok, kocsmárosok, szocialisták, utcai énekesek, pénzhamisítók, festőinasok, kazánfűtők, teherhajósok, dokkmunkások, hordárok, rakodók, angolnaárusok és piaci kofák ülnek egymás mellett. Szinte mindannyian sapkában, kabátban, kigombolt zakóban – a pecsétes és izzadságfoltos férfiingek alól kikandikáló, burjánzó mellszőrzethez poros és kormos arc párosul, amelyet a több mint 10 órás gyári és kikötői robot festett szürkére. Ahogy mondják, a „nép fiai” – gyakran hallani a szájukból a „Szarházi gazember!” és „A rosseb egye meg!” felkiáltásokat, merész történetek befejezéseként pedig azt mondják: „Aki nem hiszi, járjon utána!” Ha üres helyet látnak az első sorban, lemásznak, hogy minél közelebb üljenek a ringhez, közben székeket döntenek fel, és taszigálják az ellenőröket. Az üres székeket megrohamozó társaikat puszta kézzel vagy az öklükkel állítják meg. Kabátokat rángatnak, sapkákat vernek le mások fejéről. Egy liberális újságíró úgy írja le a sapkásokat, hogy „nyomornegyedekből és sikátorokból kirajzó csürhe, pincehelyiségek lakói, nagypofájú gazemberek, tudatlan börtöntöltelékek”; az aljanéphez, a söpredékhez, a munkásosztályhoz tartoznak, büdös népek. Amszterdamban és szinte minden holland városban és településen betiltották a bokszmeccsek szervezését, Rotterdamban vajon miért nem? A vásártéri sapkások a bokszban az erőszakot istenítik – erre utal az egy újságíró által alkotott „monokliproletariátus” kifejezés –, a felsőbb osztályból származó bokszelleneseket pedig „tilalompártiaknak” nevezik.

*

Leen bemelegít a ring mellett – a publikum javarészt barátokból és ismerősökből áll, akik nem akartak lemaradni az első nyilvános szerepléséről. A hangszórókból dzsessz- és szvingzene szól, a bárpultnál pedig sört és whiskyt mérnek; a borókapálinka öt centbe kerül. A falakon reklámplakátok díszelegnek: Mindenki szájába CHIEF WHIP cigarettát! A Lommerrijk étteremben tea, finom sörök és hidegkonyha várják a vendégeket. A Shaneveers & Co. kínai bor nem csupán finom, hanem lázcsillapító és étvágygerjesztő hatású is.

Theo Huizenaar, a promóter átbújik a kötelek alatt: fehér öltöny, szalmakalap, mellény, ing, pantalló és nyakkendő, sötét haja pomádéval hátrasimítva. Theo a háború alatt egy flamand menekülttől vett bokszleckéket, később pedig klubot alapított. A versailles-i békeszerződés után a Vásártérben rendezte meg első versenyét. Az ökölvívás hamar népszerűvé vált Rotterdamban, Theo Huizenaar pedig 1925-re Hollandia vezető bokszpromótere lett.

Megjelenik Leen, fürdőköpenyben, fehér törölközővel a vállán. Ellenfele, Van Oers egy rotterdami munkásnegyedből jött, és jóval nagyobb nála. Van Lent, a bemondó belekiabál a kezében tartott megafonba:

– Hölgyeim és uraim, a ma esti meccsek bírója Schulp!

Leen bátyja, Bram öccse segédjeként köpőcsészét és vizesvödröt visz a ringbe. Egy táskában kollódium, repülősó, ammónia, jód és sebtapasz – egy korábbi mérkőzés ugyanis kiütéssel és súlyos agysérüléssel végződött. A ringorvos ellenőrzi az ökölvívók pupilláit.

Sanders és Van Oers összeütik a kesztyűjüket, majd Schulp bejelenti:

– Segédek, ki a ringből! Következik az első menet! Boksz!

Leen a szokásosnál erősebben támad, jobbal ijeszt, balhorog, jobbegyenes, állcsúcsra. Tompa puffanás hallatszik, ahogy Van Oers a földre zuhan. Vér áztatja a padlódeszkákat, és a sportoló karjából hegyes szálkák állnak ki. A bíró megüti a gongot, vége az első menetnek. Leen leül a ring sarkában, és kifújja magát, miközben Bram törülközővel legyezi, és nedves szivacsot nyom az arcába. A vödörben nyál, vér és takony elegye vegyül.

– Segédek, ki a ringből! Boksz!

Van Oers a második menetben néhányszor fülön találja Leent. A szünetben a ringorvos átbújik a kötél alatt, és egy tűvel kiszúrja a hólyagot, melyből vér csöpög. Leen reméli, hogy nem fog bedagadni, különben karfiolfüle lesz.

A harmadik menetben fokozza a tempót, a sapkások már a székeiken állva árnyékbokszolnak – a rendőrök is a ring felé fordulnak, már ők is a meccset nézik. Kiöregedett profi ökölvívók dicsérik Leen ügyességét, taktikai érzékét, sportszerűségét és önuralmát. Van Oers elfárad, két kézzel öleli Leent, hogy levegőhöz jusson, mire Schulp elkiáltja magát: „Break!”; majd három perc múlva beordítja: „Idő!”

Leen nagy pontkülönbséggel nyer. A következő meccsen Meijer is legyőzi gój ellenfelét. A zsidó unokatestvérek elindulnak az öltözőbe, miközben Leen megjegyzi, hogy ez „mindannyiuk számára igazi ünnep”. Izzadságtól és masszázsolajtól csillogó felsőtestek, vörös, duzzadt fejek, sebhelyes arcok, kapcsokkal összehúzott szemöldökök, heges ajkak; „nyers húsdarabként” vöröslő orrok látványa tárul a nézők elé – fogalmaz egy újságíró.

2

A vasútvonal átszeli a várost, és a Maas vonatállomás környékén mindig nagy a nyüzsgés: a dugók, a villamosok, a rotterdami kikötőbe tartó teherautók forgalmától lármás, valamint a forradalomellenes párt belvárosi rendezvényeire igyekvők és a Beurspleinre siető tőzsdeügynökök tömegétől hangos. Mintha valamennyi rotterdami lakosnak lenne biciklije, és minden férfi kerékpárbajnoknak képzelné magát. A forgalmasabb kereszteződésnél rendőrök irányítják a közlekedést; este fehér kabátban, hogy láthatóak maradjanak. Egy kommentátor a nyüzsgést „korunk túlhajszolt, ideges létének” nevezi.

1926. június 12-én, szombat reggel fél nyolckor Leen, kezében bőrönddel, belép a Maas állomás hatalmas üvegajtaján. Életében először utazik külföldre: Düsseldorfba, a weimari köztársaságba. Két nappal korábban ünnepelte a tizennyolcadik születésnapját a nieuwsteegi szülői házban – és jelenleg ő a címvédő amatőr bajnok pehelysúlyban és könnyűsúlyban. Az Amszterdamba tartó vonat az első vágányról indul; a Roosendaal–Vlissingen és Roosendaal–Esschen felé tartó utasoknak a második vágányhoz kell menniük. Hoek van Holland2: mutat jobbra egy nyíl. Az első- és másodosztályú váróterem ablakára akasztott táblán TILOS A DOHÁNYZÁS! felirat feszít, körötte árusok kínálnak kávét az útra, mellettük egy újságospavilon kirakatában a Rotterdamsch Nieuwsblad szombati száma lebeg: a Wall Streeten „ismét élénk kereskedelem zajlott”, a General Motors részvényei „újfent két százalékkal emelkedtek”.

17 Celsius-fok van, esik az eső, egy kamarazenekar a holland nemzeti himnuszt játssza. A Holland Ökölvívó Szövetség a bokszolóknak és kísérőiknek sok sikert kíván a „festői Düsseldorfban”. Mulder úr mint bíró utazik, Kolk a küldöttség vezetője, Theo Huizenaar lesz a bokszolók segédje a ringben.

Az apák kézfogással, a jegyesek csókkal búcsúznak. Barátok és ismerősök rikoltanak tanácsokat a peronról. Német állkapocsra mindig jól jön egy tiszta balegyenes!

Leveleket, képeslapokat és borítékokat pakolnak be a postások az egyik vagonba, a hordárok a kötszerrel, hálóruhával, piperecikkekkel, fogvédővel, kenőcsökkel, kámforinjekcióval és kloroformmal teletömött bőröndöket dobálják be a poggyászkocsiba. A fűtő szenet lapátol a mozdonykazánba, ahonnan gőz tör elő, miközben a vonat kerekei mozgásba lendülnek.

Leen három másik rotterdami bokszolóval utazik egy kocsiban. Zöldre festett fapadokon ülnek, a hamutartókat alighogy kiürítik, máris újra megtelnek. A Crooswijk negyedből származó Bep van Klaveren egy évvel idősebb Leennél. Drapp színű, fémcipzáras, barna fogantyúval ellátott utazótáskáján fekete betűkkel ez áll: BEP VAN KLAVEREN, VAN RYNSTRAAT 50, ROTTERDAM, HOLL. A sima, fekete hajú Bep a crooswijki Schilperoord Sportiskolában bokszol. A férfiakat többnyire „fickónak” nevezi, az ellenfelet „elgyepálja” vagy „cipóra veri a fejét”. Húst nem eszik, amit a többiek furcsállnak. Apja Hágai Jan néven híresült el a dél-hollandiai alvilág körében; Bep szerint apja „rettenetes fickó”. Megesett, hogy Hágai Jan egyszerre hét zsaruval bunyózott, és mindegyiket elgyepálta. Leen és Bep a holland ökölvívás jövője, magától értetődő, hogy beválogatták őket a Düsseldorfban rendezett rangos Nyugat-Németország–Hollandia nemzetközi amatőr versenyre.

Az Észak-Rajna-Vesztfália felé tartó vonat elhagyja Arnhemet, Duivent és Zevenaart. A sík és zöld Rajna-vidékről nemrég távoztak a belga és francia megszállók, és a weimari köztársaság hét évvel a versailles-i béke után végre csatlakozni fog a Népszövetséghez. Bep a Nagy Háború idején olykor kisétált a Maas hídra, onnan hallhatta az ágyúdörgést.

A határnál vámosok szállnak fel a vonatra. Barátságosak, udvariasak: van-e valami elvámolnivalójuk, uraim, kávé, dohány, alkohol? A bőröndök és utazótáskák krétajelet kapnak, további kellemes utat, sok sikert Düsseldorfban. A háború előtt sokkal nehezebb volt átlépni a német határt, 1925 óta Nyugat-Európában béke és testvériség uralkodik.

*

A vonat elsuhan Oberhausen és Duisburg mellett. A sínek mentén konténerek állnak, szenesvagonokat rakodnak, deszkákat hordanak, munkások tolják a targoncákat. A bokszolók és kísérőik több mint négyórás utazás után szállnak le a düsseldorfi Főpályaudvaron. Farber, a Német Ökölvívó Szövetség elnöke melegen üdvözli a „baráti Hollandiából érkező sporttársakat”. Herr Farber szerint az ökölvívás hozzájárulhat ahhoz, hogy Európa népei közelebb kerüljenek egymáshoz.

Leen, Bep és a többiek a Rajna felé tartanak, ahol a 400 000 négyzetméteres területen sátrak és épületek állnak. Egy hónappal korábban nyílt meg itt a weimari köztársaság legnagyobb kiállítása, a GeSoLei; ez az Egészségügy, a Szociális Támogatás és Testmozgás német rövidítése. A születésszám drámaian csökkent Németországban, férfiak milliói vesztek oda a háborúban, az alultápláltság és a tömeges munkanélküliség legyengítette az elmét és a testet. A kiállítás lezárhat egy korszakot, és megkezdődhet a német újjászületés.

A bokszolók és kísérőik kisvasúton fedezik fel a terepet. Egy fehér pavilonban „A zsidók higiéniája” című kiállítás látható. Ez fontos téma a weimari köztársaságban, mely évszázadok óta félreértésekre ad okot. Düsseldorfban is. A zsidókat a németek „furcsa szokásokkal rendelkező idegeneknek” tekintik, akik „veszélyeztetik a német közegészségügyet”. Németországnak „népképviseleti szervet” kellene létrehoznia az egy vérből való lakosokkal; zsidók és más „idegenek” nem illenek bele. A düsseldorfi rabbik a kiállításon a zsidókkal szembeni évszázados előítéleteket szeretnék cáfolni.

A következő teremben, ahová belépnek, a falakon rajzok és szövegek mutatják be a német sportok fejlődését a középkortól kezdve. Az ökölvívás kiemelt szerepet kap, mivel ez a legnépszerűbb német sportág. A legjobb bokszolók elismertsége egy festőéhez, tábornokéhoz, építészéhez vagy regényíróéhoz fogható – egy színikritikus a bokszot „a katonai szolgálat tökéletes helyettesítőjének” nevezi, egy másik fogadni merne, hogy a német fiatalok többet tudnak Jack Dempsey-ről, az amerikai bajnokról, vagy a sport francia bálványáról, Carpentier-ről, mint Hindenburgról, Schillerről vagy Goethéről. Kávézókban, iskolákban, munkahelyeken szinte minden beszélgetés „állra vitt felütésekről, kapaszkodásról és vesére mért ütésekről” szól.

A holland küldöttség egy fákkal szegélyezett úton a kiállítási terület főbejáratához sétál. Közben német fiatalok érkeznek JAP motorkerékpáron, és középosztálybeli urak parkolnak le Opel Laubfrosch típusú autójukkal. A zenekar Duke Ellington, Sam Wooding és Irving Berlin dalait játssza. Two-Step? Hát persze! A színpadon bubifrizurás revülányok charlestont és black bottom táncot adnak elő a lelkes közönségnek, amely a dalok végén ráadást követel. A nézők búzasört rendelnek, még gyorsan elszívnak egy Salemet, Finast, Nilt, Ecksteint, Camelt vagy Lucky Strike-ot. Németországban ugyanis bokszmeccs közben tilos a dohányzás.

A Nyugat-Németország–Hollandia nemzetközi ökölvívóversenyt a kiállítási terület legnagyobb épületében, a Planetáriumban tartják. A Planetáriumot egy helyi újságíró „a modern német építészet remekművének” nevezi, egy holland látogató szerint pedig az épület „bámulatos és lenyűgöző, akár a Pantheon”. A vendégek belépnek az épületbe. A sportlaboratóriumban vért vesznek tőlük, ellenőrzik a vérnyomásukat és a szívritmusukat. Bent megcsodálják a kupolával fedett nagytermet. Az igazgató egyszer csak megnyom egy gombot, a tető négy méterrel megemelkedik, megjelenik a karzat, ahol nyolcszáz néző foglalhat helyet, a mennyezetre pedig a galaxis képét vetítik. Közben omnibuszok és taxik érkeznek a Planetárium elé, rikkancsok árulják a városi hírlapokat: a mérkőzések beharangozói is szerepelnek benne. Németország a favorit, a bokszolókat „kölni segédcsapatok”-nak hívják.

A jegyszedő eltépi a jegyeket – a volt frontkatonákat kedvezményesen engedik be. Kalapos férfiak a cigaretta szót suttogják a járókelőknek, és van, aki tudja, hogy valójában kokaint kínálnak. „Wollense Karten? Zwei prima Ringsitze”3 – próbálják eladni a jegyeiket a feketézők. Közben az ellenőrök figyelmeztetik a nézőket, hogy nem tűrik a tolakodást. Az államvédelmi rendőrség emberei a bejárat előtt vigyázzák a rendet, revolvert és gumibotot viselnek. A Német Birodalom bukása óta ugyanis bal- és jobboldali bandák csapnak össze az utcán, a kávézókban és a boksztermekben.

*

A háromezer férőhelyes Planetárium megtelt. Nagyiparosok, köztisztviselők, arisztokraták és bírók mellett egykori katonai vezetők ülnek a magasított pódiumon. Népviseletbe öltözött pincérnők mosolyognak, flörtölnek, miközben barna- és búzasörös korsókat hordanak körbe. Többen hangosan krákognak, főként a veteránok, akik még annak idején a lövészárokban szedték össze a tüdőbajt.

A Bokszszövetség elnöke háromnegyed nyolckor felhúzza a köteleket. Herr Farber ismét hangsúlyozza, hogy a háború után Németország és Hollandia között visszaállt a jó viszony. Az ökölvívás biztosíthatja a nemzetközi megbékélést, ráadásul alapvető önvédelmi sport. A német ifjak a ringben csiszolják a küzdőszellemet – az ökölvívás erős hazafiakat nevel belőlük. Nincs még egy sport, „ami teljes embert” faragna belőlük, így a bokszolók az „új németek” kiemelkedő képviselői.

A zenekar eljátssza a két nemzeti himnuszt. A németek virágot adnak a hollandoknak és fordítva. A nézők úgy tapsolnak és éljeneznek, mintha hamarosan Carpentier és Dempsey küzdene a világbajnoki címért. Egy énekesnő elénekli a kiállítás dalának első sorait:

Ó, Németország, még mindig sebek égetik a tested.

A háború, az éhség felemésztette erődet.

Népem, mégis meg kell gyógyulnod.

Csak ki harcol, győzheti le sorsát.

Leenre a harmadik mérkőzésen kerül sor. Fehér inget és narancssárga nadrágot visel. Kölni ellenfele, Franz Dübbers a súlycsoportjában Európa második számú versenyzője. Herr Farber kezet ráz velük. Dübbers kék szemű, orra ütésektől lapos, vékony szálú szőke haját hátrafésülte. Zöld-fehér bokszmezben küzd, nadrágján sas, a weimari köztársaság jelképe. Theo Huizenaar megmasszírozza Leen nyakát, vizespalackot nyom a kezébe, és a fülébe súgja utolsó utasításait. Majd kiált a bíró: „Boksz!” Az időmérő megkongatja a gongot, és a nézők kiabálni kezdenek: „Franz! Franz!” „Adj neki!” „Hajrá, Dübbers!” „Bravó, Sanders!”

Az emberek közben kolbászt esznek savanyú káposztával, sört, pálinkát és forralt bort rendelnek. Koccintanak, kiabálnak, nótáznak: „VEDELÜNK, MINT A DISZNÓK!” Lehet, hogy hamarosan minden megváltozik, bár egyelőre emelkednek a bérek, a Rajna-vidéket elhagyták a megszállók, a császár Hollandiában él, és mintha a demokrácia győzedelmeskedne a konzervativizmus felett.

3

Az emeletes villamos a Blackfriars hidat átszelve robog London másik, veszélyes oldala felé. Hideg van, sötét, és fúj a szél. Leen és Bram Sanders, a bokszoló testvérek elhaladnak Viktória királynő szobra mellett, majd hangárokat, áruházakat, lakóházakat és raktárakat hagynak maguk mögött. A Blackfriars Road lámpaoszlopain felirat díszeleg: DRIVE SLOWLY. A Blackfriar kocsma előtt Guinnesst isznak a férfiak, háborús rokkantak botorkálnak mankóikkal az Üdvhadsereg befogadóközpontja felé. A villamos megáll a Union Street sarkán, a „The Fistic Temple by the Thames” nevű nyolcszögletű épületnél. A kupola tetején felirat áll: A RING: BOKSZ EGÉSZ ÉVBEN. A brit Alfred Hitchcock néhány hónappal korábban itt forgatta A Ring című lebilincselő bokszfilmjét.

Leen és Bram előző este a rotterdami Boompjes rakpartról indult útnak. A rámpákról matrózok igyekeztek hajóikra, mindenütt horgonyokat húztak fel, fogaskerekek lendültek csikorogva mozgásba, hajóskapitányok jelezték gőzsípokkal és hajókürtökkel, hogy kifutnak a kikötőből. A kikötőhelyek számát ismét megnövelték, hiszen a sok munka elvégzéséhez újabb hajókra volt szükség. A hajózási társaságok megbízottai tőkeemelésre vágytak, a részvények egyre emelkedtek.

A Sanders testvérek a Batavier IV gőzhajóra szállva hagyták el a rotterdami régió kikötőit és vízparti városkáit. Hoek van Holland városánál feltámadtak a hullámok, és Leen a korlátra támaszkodva hosszasan bámulta a vizet. A Batavier reggel nyolckor érkezett Gravesendbe, ahol utasokat faggató vámtisztek szálltak a hajóra, és belenéztek a bőröndökbe is. Leen útlevelében néhány hete a foglalkozása rubrikában ez áll: profi bokszoló.

Leen 1926. november 25-én, csütörtök este debütál a profik között a maga 60 kilójával. Bátyja, Abraham Joshua „Bram” Sanders két évvel idősebb, hét centiméterrel alacsonyabb, és csaknem tíz kilóval nehezebb. Ő 1924 óta bokszol „Battling Sanders” néven. Egy újságíró azt írta róla, hogy „egy díjbokszolóhoz képest kissé szokatlan az alakja, szerintünk nem ártana, ha a »harcias holland« futóedzést tartana több réteg gyapjúpulóverben: nem csupán a túlsúlyát csökkentené, hanem küzdőképességét is javítaná”. Később Leen is azt hangoztatta, hogy a bátyja „valóban túl kövér”, „és nem olyan jó”, mint ő.

Bram és Leen átszelik a Blackfriars Roadot, és a 196-os szám alatt található Ökölvívó Palotához sétálnak. A bejárat előtt előkelőségek szállnak ki a limuzinjaikból, a kapunál pedig két portás áll aranycsíkos egyenruhában, ami egy holland tudósító szerint a Ringnek „talmi tekintélyt” kölcsönöz. A taxisok és a villamosvezetők úgy furakodnak be a terembe, hogy magukkal viszik a kasszájukat is. A programfüzet olyan estét ígér, „amelyre bizonyára még jobban emlékszünk majd, mint az esküvőnk napjára”.

A plakátokon ez olvasható:

A Ring

Boksz Premier Aréna

Mrs. Dick Burge vezetésével

1926. november 25.

Főmérkőzések 6 menetben

EDDIE PINN (Marylebone) – BATTLING SANDERS (Rotterdam)

TOM WILSON (Blackfriars) – LEN SANDERS (Rotterdam)

*

A Ring csaknem megtelt. Állott sör és alvadt vér szaga járja át a helyiséget. Aznap este öt meccsre kerül sor, a főmérkőzés a brit Len Johnson és francia kihívója, Prunier között zajlik. A programfüzetben Johnson „a szénfekete lancashire-i középsúlyú” versenyző, apja afrikai. A London Telegraph bokszriportere szerint a „sötét bőrű Johnson” és Prunier mérkőzése lesz „a hét nagy csatája”. Bram és Leen Mrs. B. Burge irodájának ajtaján kopogtat.

Bella Burge – becenevén „Madame Boxing” vagy „Bella of Blackfriars” – az élvonalbeli európai ökölvívás egyetlen jelentős női szereplője. Néhai férje, Dick volt a Ring előző tulajdonosa. Dick 1918-ban tüdőgyulladást kapott, amikor egy német légitámadás után londoniakat próbált menteni. Halálos ágyán megkérte Bellát, hogy folytassa a munkáját a Ringben. Bella megígérte, és azóta ő tárgyal a bokszolókkal és a menedzserekkel a gázsiról, és a kellemetlenkedő bokszrajongókat is ő dobatja ki a Ringből.

Kifakult kabátos nézők özönlenek a lépcsőn a lelátóra. Többnyire kereskedők, hordárok a billingsgate-i halpiacról, rakodómunkások, dokkmunkások Southwarkból vagy East Smithfieldből. Sört, skót whiskyt vagy gint isznak, és Will’s Gold Flakest, Craven A’st, Churchman’s Tennerst vagy Herbert Tareytons London cigarettát szívnak. A lelátón ülő férfiakat „Fogadós Fiúknak” nevezik, mivel folyton fogadásokat kötnek a mérkőzések kimenetelére. Unalmas meccseken kedvencet választanak, és fanatikusan szurkolnak neki, vagy hátat fordítanak a ringnek, és teli torokból éneklik Al Jolson vagy Gene Austin slágereit. A franciákat rendszerint „Froggynak” nevezik, az óvatos bokszolókat Sziszinek vagy „Charley Howardnak”, ami rímel a cowardra. A zsidóknak gyakran azt kántálják: „Abie Abie Abie my boy, what are you gonna do now?” Egy levitézlett Broadway-sztár inti csendre a Fogadós Fiúkat, ha túl nagy lármát csapnak.

Rúzsozott ajkú hölgyek szívják a cigarettát hosszú szipkáikból. A hideg miatt most bokáig érő ruhában érkeztek, tavasszal, nyáron és kora ősszel azonban megdöbbentően kurta szoknyát hordanak. Szinte mindannyian bubifrizurát viselnek, Scott Fitzgerald regényeit olvassák, és hajnalig táncolnak a West End éjszakai klubjaiban, ahol olyan fiúkkal csókolóznak, akiket alig ismernek, és rendszeresen kijárnak a mosdóba egy-egy adag kokaint felszippantani. A „fruskák” úgy érzik, Bella of Blackfriars szívesen látja őket a Ringben.

A grófok és a lordok az első sorokban ülnek. Fekete keménykalapot, köpönyeget, zsakettet és csokornyakkendőt viselnek. Üléseik alatt Corona szivardobozok lapulnak, bennük nem túl vastag, lágy ízű szivarok, csinos szivargyűrűvel. A Daily Mirrort, a Daily Newst vagy a The London Timest olvassák. Úgy tűnik, a szénválságnak vége, a termelés ismét növekszik. A külügyminiszter, Chamberlain szerint Anglia nagy ellensége, Németország tartja magát a versailles-i békeszerződésben rögzített leszerelési szabályokhoz.

A házi zenekar a God Save The King és a Britannia Rules The Waves című dalokat játssza, miközben a nézők között zsebtolvajok szlalomoznak, nyomukban egyenruhás rendőrök, akár egy Mack Sennett-filmben. A hadirokkantak mankójukat az ülések alá tolják, vak katonáknak a kísérőik magyarázzák, mi zajlik a teremben. Fehér köpenyes árusok járkálnak tálcákkal a nézők között, és kiáltoznak: „Csokoládét, csokoládét!” „Tessék a finom almát!” Amerikában hét éve szesztilalom van, ám a Ringben hét bárpult áll a közönség rendelkezésére…

A Ringet „Füstös”-nek is nevezik: a mennyezetkupola alatt szmogszerű füstfelhő lebeg. Egy holland szemtanú szerint a mellette ülő férfi „olyan vehemenciával szívja a pipáját, mintha attól tartana, hogy a dohánykereskedőknek nem lenne elég nyereségük”, mások „szenvedélyes beszédben méltatják a virginiai dohány illatát”. A fényreklámok azt hirdetik, hogy a Player’s Navy Cut dohányosok millióit teszi boldoggá nap mint nap, szerte a világon. A State Express cigarettákat kézzel készítik, egyenként, a páratlan 555-ös dohánylevélből.

A Fogadós Fiúk caplatnak le a lépcsőn, majd fontokat, pennyket számolnak le a birminghami gengszterek tenyerébe, akik bukmékerként tesznek szert némi mellékesre. Korábbi látogatásuk alkalmával a Ringben felgyújtották a sajtóasztalokat, a jegyzetfüzetek hamuvá égtek, többé senki nem olvashatja el a tehetséges brit bokszolókról szóló elemzéseket. A tűzoltóknak az utolsó pillanatban sikerült megakadályozniuk, hogy a kupola lángra kapjon.

*

A ringszpíker bemászik a ringbe. Fekete szmokingot, csokornyakkendőt és sötét színű, csíkos nadrágot visel. Reszkető kezét májfoltok borítják, koponyáján fakófehér hajcsomó, orra alatt okkersárga nikotinfoltos rozmárbajusz csüng. Mindenki ismeri, ő George Harris. A nézők és a bokszolók Vén George-nak hívják. Az ő feladata, hogy felkonferálja a meccseket a Ringben – ahogy egy holland újságíró írja, „tudja, hogyan kell egyetlen szóval megfékezni vagy rendre utasítani a gyakran lármázó tömeget”.

Éles fény világítja meg Vén George-ot, amikor megragadja a megafonját. Először tájékoztatja a közönséget, hogy a lelátón nyüzsögnek a „zsebtolvajok és az ambiciózusabb bűnözők”, ezért érdemes az értéktárgyakat a ruhatár melletti széfbe zárni, majd megnyitottnak nyilvánítja a bokszestet, és valamivel nyolc óra előtt bejelenti: „Höölgyeiiim ééés uraiiiiim, a hattttmeneteeeees mééérkőőzééés!” Kinyílnak a fából készült lengőajtók, Leen a folyosón áll fürdőköpenyben, hallja a kiabálást, kurjongatást, kántálást, szitkozódást, amit a világ legnagyobb bokszmagazinja, a Boxing tudósítója „kirobbanó várakozás”-nak nevez. Leen átmászik a köteleken a ringbe, és leül a zsámolyra a sarokban, mellette egy tál fűrészpor és egy köpőcsésze.

Vén George közli, hogy a ringbíró Moss Deyong. A Fogadós Fiúk kifütyülik. Miután egy korábbi meccsen Moss a gyengébb bokszolót hozta ki győztesnek, ellopták egy taxisofőr tárcáját, és pénzérmékkel dobálták meg Mossy nagy, kopasz fejét. Vén George bejelenti: „Mindketten készen állnak!! Jobbra Len Sanderrrrrs Rotterdamból! Hollandia pehelysúlyú bajnoka! Balra Tom Wilson Blackfrrrrrriarsból! Győzzön a jobbik!” A ringszpíker felemeli a köteleket, Moss bíró cigarettára gyújt, és egy magas székre mászik a ring előtt. Nichols, az időmérő szintén rágyújt. Moss kiküldi Leen és Tom segédjeit a ringből: „Uraim, idő!” Nichols pomponos ütőt ragad, és megkondítja a gongot.

Leen és Tom óvatosan közeledik egymás felé – ütnek, elhajolnak, megragadják egymást, kontráznak. Orvos nincs a helyszínen. Egy szivacs vagy egy fecskendő elég a bokszolók összefoltozásához, Moss bírónál pedig van ragtapasz, hogy vészhelyzetben a törött orra, felszakadt szemöldökre vagy szájra ragassza. A nézők kiabálnak: „Adj neki, hollandus!” „Támadj, Tom!” „Gyerünk már, Leen!”

Leen a második menetben zárt kettős fedezékéből támad. Ahogy egy bokszújságíró írja, frappáns felütésekkel lepi meg Tomot. Tom hátrál, a gong megmenti. Szemöldöke felszakad, orra vérzik, duplán lát, és úgy beszél, mintha felhajtott volna egy üveg Dewar’s whiskyt. Segédje repülősót és kenőcsöt hoz, Moss ragtapaszt rögzít a sebekre.

Nichols megkondítja a harmadik menetet. A Fogadós Fiúk őrülten rikoltoznak: „Végezz vele, Leen!” Leen bevisz egy bal- meg egy jobbhorgot, Tom ismét a földre kerül. „Számolj rá! Számolj rá!!” Moss számolni kezd: Tom ezúttal nem áll fel időben. Segédei a zsámolyhoz vonszolják, Leen a magasba emeli a karját. A Fogadós Fiúk elismerésük jeléül pennyket és shillingeket dobálnak a ringbe. Az aprópénzt a londoni szlengben egyébként „nobbins”-nak hívják.

Leen a meccs után hideg zuhany alatt frissíti fel magát, majd felsöpri a padlóról a hintőport meg a port. Bella utasítása, hogy az öltözőket tisztán kell tartani. Szemöldöke felszakadt, orrából vér csöpög. Jobb füle vörös és duzzadt. Ahogy a britek mondják: „Cauliflower-ear”. Karfiolfül.

4

Hajnalodik. Egy ostyasütő kézikocsit tol a Dijken, mindenfelé brit matrózok kívánnak jó reggelt, a Goudschesingel piacára pedig zöldséggel megpakolt teherautók hajtanak. Brókerek sétálnak a tőzsde épülete felé, a 10-es villamos már csaknem megtelt, az utasok egycentesek, ötcentesek, tízcentesek vagy negyedguldenesek után kutatnak, hogy kifizessék a jegyüket, miközben a kalauz zseblámpával vizsgálja, nem hamisak-e az érmék. A gumibotos rendőrök még járőröznek, de lassan véget ér az éjszakai műszak. A nőket óva intik a „hajósnépektől”, hiszen a matrózok, akik régóta a tenger foglyai, gyakran szoknyák, ruhák és bundák alá nyúlkálnak. Lassan kinyitnak az első kávézók – a gépekből filteres kávé csöpög, egy csésze 10 centbe kerül. Tízpercenként járnak a villamosok, de sokan biciklivel tekernek át a Maas-hídon a város felé. A 21-es szám alatt, Bolle antikváriumába megérkeznek Couperus, Heijermans és Busken Huet könyvei. J. J. van der Vorst kirakatában felirat olvasható: ENGLISH BOOTMAKER. A Van Nelle Dohánygyár, Szivargyár, Kávépörkölő Üzem és Teakereskedés épülete, a 23–25. szám előtt munkások dohányoznak.

Az 54. szám alatt Leen édesapja, Josua Jakob Sanders kinyitja ostyasütödéje ajtaját. Odabent a mennyezetről villanykörte lóg, a jókora réz keverőtálat olajlámpa világítja meg. A pulton kurblis pénztárgép, mellette pénztárkönyv áll. A szegény rotterdamiak hitelre is vásárolhatnak nála, Josua Jakob Sanders töltőtollal vezeti jegyzetfüzetébe a fizetendő összeget. Boltjában ma ismét nagy forgalom várható. Szívesen térnek be hozzá turisták és holland kirándulók, mert a párizsi ostya ugyanúgy hozzátartozik Rotterdamhoz, mint a Boijmans Múzeum, a matrózkocsmák vagy a kirúzsozott, mély dekoltázsú hölgyek a piros lámpás negyed kirakataiban.

J. J. Sanders szappannal mossa fel a járdát, míg a fia, Bram odabent a lisztet söpri össze a padlóról. Az utóbbi tizenkét meccséből tízet elveszített, és egyszer sem nyert. Battling Sanders tehát úgy döntött, hogy befejezi a profi bokszolást, és beáll apjához dolgozni. Egyik munkatársa két évvel fiatalabb öccse, Meijer, valamint Leen is igyekszik besegíteni a versenyek és edzések között.

Apja hosszú, fehér kötényt ölt magára, majd tésztát mer egy formába, és sziruppal összeragasztja az ostyákat. A kirakatban tábla hirdeti, hogy a krémes ostya 10 cent, a szirupos ostya darabja 6 cent, négy miniostyáért pedig 15 centet kell fizetni. Az ostyák apró kockákkal redőzöttek, ropogósak, könnyűek, finomak, és makulátlan higiéniával készülnek. Az ablakon fehér betűkkel írva ez áll:

J. J. SANDERS & FIAI

MINDENNAP FRISS

PÁRIZSI ÉS SZIRUPOS OSTYA

BRÜSSZELI MINIOSTYA

CUKRÁSZSÜTEMÉNYEK

„J. Sanders úr mesterien elkészített párizsi, krémes és szirupos ostyáihoz mindig visszakívánkozik az ember, és bizony megéri!” – írta róla egy ételkritikus.

Leen apja ötvenhárom éves, barna haja őszbe fordult, hegyes bajsza szürkésfehér színben játszik. Igazolványában a leírás szerint alacsony a homloka, szürke a szeme és kerek az álla. A hivatalnok „nagynak” ítéli az orrát, kezét-lábát azonban kicsinek. Apró termete miatt felmentették a katonai szolgálat alól.

*

J. J. Sanders konyhájában szűrők, citromok, sütőformák, habverők, ostyasütők, zsírmentes tálak, pirítórács, mérleg, szeletelőgép, habzsákok hevernek szanaszét. Vanília, fahéj, égett vaj és cukorszirup illata terjeng. Szőke Mici ugrik be hozzá, száján vérvörös a rúzs.

Közben a Leuvehaven kikötőben bábeli a zűrzavar – mindenféle hajók vetnek horgonyt, Randolfoni és Sabatini, a két olasz vendégmunkás orgonán és bendzsón játszik; gyönyörű lányaiknak, akik kalapoznak nekik, még nagyobb a sikerük. A kávézókban és lokálokban Gene Austin, Duke Ellington és Paul Whiteman 78-as fordulatszámú lemezeit játsszák, Bergers hentesnél, a 133-as szám alatt gójok vásárolnak sertésszeletet. Egy fényoszlopon fekete betűkkel az ALCAZAR TÁNCPALOTA hirdetése díszeleg. Egy „dzsesszbanda” aznap „ultramodern amerikai tánczenét” fog játszani. „Táncoljon és szórakozzon a Cosmopolitanban!”, hirdeti a rivális szórakozóhely tulajdonosa, Gelderblom úr.

Az 56. szám alatti szomszéd a sima, fekete hajú, alacsony és zömök Deothor Stein. Orra az évek során különös formát öltött a felütések, elsőkezes ütések, horgok és kontrázások következtében. Váltósúlyban holland bajnok lett Theo Kourimsky néven, később kocsmát nyitott a Dijken. A pult mögött Deothor kilenc évvel idősebb felesége, Petronella méri az italt. Azelőtt prostituáltként dolgozott, többnyire Hazug Nellinek szólítják. Ő is vedeli a jenevert, akárcsak a vendégei.

J. J. Sanders vallásos zsidó vásárlói panaszkodnak, hogy a sport és a Dijk táncos szórakozóhelyei miatt egyre nagyobb az asszimiláció. A zsidók gójokkal együtt edzenek és zuhanyoznak, a Cosban és az Alcazarban keresztény lányokkal flörtölnek. Rotterdamban is sok vegyes házasságot kötnek; az Új Izraelita Hetilap pamfletírója szerint egyre kevesebb kisded lesz „Izrael gyermeke”.

Sanderst nem érheti rossz szó: tíz gyermeke született, és a lehető legvallásosabb nevelésben részesíti őket. Saját gyermekkora nem volt könnyű, a Mindenhatóba vetett hite segített megőrizni reményét egy jobb jövőben. Joshua Jakob tízéves koráig a Schavensteegen, a rotterdami Zandstraat negyed legszegényebb és legveszélyesebb részén lakott. Apja, Jakob kezdetben szivart sodort éhbérért, majd ostyasütő lett. De portékája hiába volt kiváló minőségű, nyeresége mégis alulmúlta várakozásait, így Jakob és családja gyakran volt kénytelen költözni. Amikor a háztulajdonos ismét pár guldennel megemelte a bérleti díjat, holmijukkal a következő nyomornegyedbe cipekedtek. Hogy a szégyent elkerüljék, többnyire éjszaka.

Josua Jakob Sanders 1900-ban, huszonnyolc évesen feleségül vett egy hét évvel fiatalabb rotterdami zsidó cselédlányt, Saartjét. Az esküvőn Josua fekete keménykalapot és fekete öltönyt viselt, Saartje fehér ruhát és fátylat, hosszú, barna haját paróka fedte. A férfiak a földszinten ültek a teremben, a nők a karzaton a függöny mögött. A házasságkötést a városházán, a rotterdami Hoogstraaton kellett érvényesíteni. Az okiratot egy gój tisztviselő olvasta fel. Saartje anyja, Rozetta, és Josua Jakob Amszterdamban élő – szakmája szerint varrónő – anyja, Sipora kénytelen volt bevallani, hogy egyikük sem tud írni, aláírás helyett kereszteket firkantottak a papírra.

Első fiuk, Jakob 1902-ben született. Josua és Saartje akkor Rotterdam leghírhedtebb utcájában, a Zandstraaton lakott, ahol kávézók, mulatók, kocsmák, bordélyházak és illegális szeszfőzdék sorjáztak egymás mellett. Itt nőtt fel és énekelte első dalait a komikus Louis Davids, itt indította el első moziját a lengyel zsidó menekült, Abraham Tuschinski. Szombatonként és vasárnaponként turisták és kurvapecérek tébláboltak a Sanders család kalyibája mellett, kézikocsit tologató zsidó árusok rotterdami jiddis dialektusban kínálták portékáikat. Schele Keessie, az utcazenész folyvást egyetlen dalt játszott, a „Donna Klarát”, a lehúzott redőnyök mögött pedig kutya- és kakasviadalokat tartottak. A rendőröket zsernyáknak, „aszfaltbetyárnak” és „kék stricinek” nevezték, a striciket „menő srácoknak” vagy „fickóknak”, az „örömtanya” vagy „kupi” bordélyházat jelentett, a prostituáltak „lányok”, „könnyű nőcskék”, „bukott nők” vagy „repedtsarkúak” voltak. A nagypolgárok az úri negyedből lovas kocsikkal látogatták Dagadt Döme, az Úr, a Szuezi királynő, Szép Anna vagy Sliedrechtsi Anna bordélyházait. A matrózok többnyire a Walhalla vagy a Nielsen mulatóban kötöttek ki, ahol mértéktelen ginfogyasztás után a szélhámosok szobára csalták és kirabolták őket.