Mia Kankimäki

A nők, akikről
éjjel álmodom

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. Éji nők: vallomás

Afrika

II. Fehér köd, tél–tavasz

KAREN

III. Afrika, május

Felfedezők

IV. Kallio–Vihti, nyár

I S A B E L L A

IDA

MARY

V. Kiotó, szeptember

ALEXANDRA

NELLIE

Művészek

VI. Firenze, november

S O F O N I S B A

LAVINIA

ARTEMISIA

VII. Kallio–Mazzano, tél–tavasz

VIII. Róma–Bologna–Firenze: visszatérés

IX. Normandia, szeptember

JAJOI

X. Varázshegy

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Impresszum

Azt gondolod, tudod, hogy mit tartogathat az utazás, de tulajdonképpen pont azt nem tudod.

– KAREN BLIXEN AFRIKÁBÓL ÍROTT LEVELE, 1917. JANUÁR 18.

Jöjjetek el, Khariszok, ó szép puhafürtü Muzsák!

– SZAPPHÓ, KR. E. 600-AS ÉVEK

(Franyó Zoltán fordítása)

I. Éji nők: vallomás

M. vagyok. 43 éves. Az elmúlt években megszámlálhatatlan sok éjszakán nőkre gondoltam – és ennek semmi köze sincs a szexhez.

Amikor a helyzetem, a szerelmem, az életem összekuszálódott, amikor úgy tűnt, hogy azok az álmatlan éjszakák, a borzasztó kora hajnali órák sosem akarnak véget érni, akkor nőkre gondoltam. Ezeken az éjszakákon láthatatlan testőrgárdát, védőszenteket gyűjtöttem magam köré történelmi nőalakokból, hogy továbbvezessenek.

Ezeknek az inspiráló éji nőknek az élete nem a hagyományos utat követte. Tabukat döntöttek le, és olyan dolgokat tettek, amelyeket senki sem várt tőlük. Voltak közöttük művészek, írók, voltak, akiknek a munkája magányos és befelé forduló. Többüknek nem volt családja vagy gyermeke, és a párkapcsolatuk sem volt szokványos. Többen utaztak vagy új kultúrkörnyezetbe költöztek, és érett korban vittek véghez nagy változásokat az életükben. Egyesek mindvégig az anyjukkal laktak, többen betegséggel vagy mentális problémákkal küzdöttek, de mindannyian követték a szenvedélyüket, és önálló döntéseket hoztak, nem törődve a kor elvárásaival. Ezeknek a nőknek a példája lenne az én B tervem – amelyet akkor vetnék be, ha minden más félresikerül.

A nők egyike a száz évvel ezelőtt Kiotóban élt udvarhölgy és író, Szei Sónagon, akiről az első könyvemet írtam. De többen is vannak. Éjszakánként gondolok Frida Kahlóra, akinek az életrajzát 18 évesen olvastam, és aki megváltoztatta nézetemet a nőiségről. Gondolok Georgia O’Keeffe-re, aki az új-mexikói sivatagban kötött ki egyedül, hogy bivalykoponyákat fessen, és aki már elmúlt 70 éves, amikor első világ körüli útját megtette. Gondolok a japán Kuszama Jajoira, aki elhatározta, hogy művész lesz, és Georgia O’Keeffe-től kért levélben tanácsot, majd miután a hatvanas években felrázta a New York-i művészvilágot, visszatért Tokióba, és egy pszichiátriára kéredzkedett be lakni. Gondolok Karen Blixenre, aki férjét követve ment Afrikába, és végül egyedül vezetett egy farmot. Gondolok Jane Austenra, aki megújította a regényírást, noha hajadonként élt szülei padlásán a vidéki Angliában. Gondolok a japán Edo-korban élt költő-festőművészre, Ema Szaikóra, akinek a nyugalma végül a kora hajnali órákban elhozza nekem az álmot.

Azon tűnődöm, honnan merítették ezek a nők bátorságukat. Mit tanácsolnának nekem, ha találkozhatnánk? És mindenekelőtt: indulhatnék-e felfedezőútra az ő nyomdokaikon?

Már jó ideje ezen az úton haladok. Mind több és több, lelket felrázó, elfeledett éji nőt találok, a fejemben egyre színesebb sokaság kavarog a más-más évszázadokban és a világ különböző zugaiban valaha élt nőkből. Maryk, Karenek, Idák, Nellie-k, Marthák, Alexine-ek, Sofonisbák, Battisták ők – írók, művészek, felfedezők, depressziós vénlányok, haditudósítók, reneszánsz főurak feleségei.

Ők azok a nők, akikre éjszakánként gondolok. Eredetileg álmatlan éjszakákon gondoltam rájuk, erőt, inspirációt és az élet értelmét keresve – mostanában pedig miattuk virrasztok, miattuk vagyok izgatott. Miért jelentek meg nekem, miért kapaszkodtak belém, és miért vittek magukkal? Miért vettem körül a képeikkel az íróasztalomat, miért tornyosulnak a róluk szóló könyvek egyre magasabban a padlón, miért gyűjtögetek róluk talizmánként minden apró részletet?

Most kezdem elölről, képenként.

De előbb becsomagolom a bőröndömet, mivel hamarosan indul a repülőgépem.

Afrika

[LEVÉL SZALVÉTÁRA]

Drága Karen!

Ezt a sürgős üzenetet egy KLM-szalvétára írom neked. Repülőgépen ülök, útban a Kilimandzsáró felé, és félek. Annyira félek, hogy remegek. Azon tűnődöm, hogy a fenébe tudtam magam megint ilyen helyzetbe hozni – minek kellett Afrikába indulnom, ha egyszer ennyire félek? Nem tudtam volna egyszerűen csak otthon maradni és természetfilmeket nézni?

A legrosszabb, hogy nem is tudom, hova megyek. Levélben léptem kapcsolatba egy Tanzániában élő finn férfival, akit nem is ismerek. Meghívott, hogy látogassam meg az otthonában bármikor. Hát akkor most megyek. Remélem, hogy várni fog a Kilimandzsáró repülőtéren, mivel azt sem tudom, hogy hol lakik.

Karen, ez a te hibád. Volnál olyan kedves és küldenél abból a te híres bátorságodból egy keveset? Most elkelne.

Üdvözöl

M.

II. Fehér köd, tél–tavasz

Hosszabban elmesélve, a helyzetem a következő.

Tavaly november. Kiotóban fekszem a jéghideg, tatamipadlós szobámban, felkelni sincs kedvem a futonról. Az első könyvem pár hónappal ezelőtt jelent meg, és idejöttem gondolkodni, hogy mi is legyen majd a következő. Barangoltam ennek a kedves városnak a szűk utcáin, találkoztam barátokkal, ültem teaszobákban és kóboroltam narancsban izzó, őszi templomokban, de a gondolkodás nehezemre esik.

Azt gondolom, ez az abszolút nullapont.

42 éves vagyok. Férj, gyerek és munka nélkül. Eladtam a lakásomat, elkészültem az első könyvemmel, és véglegesen felmondtam korábbi munkahelyemen. Fehér ködbe léptem – szabad és teljesen független vagyok.

De úgy tűnik, ez a köd a lehető legrosszabb fajta, és tényleg fogalmam sincs, mihez kezdhetnék most. Hova mennék? Kit követnék? Mit kezdhetne egy negyvenes, egyedülálló, munkáját és otthonát feladó nő az életével?

Az elmúlt évek bizony életem legklasszabb évei voltak. Bőröndből éltem az életemet, Kiotóban, Londonban, Thaiföldön és Berlinben időztem, ha meg otthon, Finnországban jártam, hol barátok házőrzőjeként, hol a szüleim padlásszobájában laktam. Könyvet írtam, és lebegtem a szabadságban, abban a felfoghatatlan érzésben, hogy az időmet pontosan arra használhatom, amire akarom.

Amikor elnézem a kiégés szélén tántorgó barátaimat, meghatározhatatlan bűntudatot érzek. Nincs rabságba hajtó munkaidő, nincsenek leépítési egyeztetések, nincsenek otthon rám váró eltartottak – olyan, mintha sikerült volna megszöknöm az Alcatrazból, és most jogtalanul egy gumimatracon ringatózva nézném a többiek gürcölését. Egyenesen felháborítónak tűnik, hogy magam döntsek arról, mit csinálok. Csak nem lehet ilyen az élet?

Alapvetően minden csodálatos, de valami mégis nyomaszt.

Olyan, mintha pont ellenkező irányba haladna az életem, mint a barátaimé. Ők berendezik az otthonaikat, süteményt sütnek a gyerekeik iskolai rendezvényeire, maratont futnak, nyaralót vesznek és közép-európai wellnesshétvégékre utaznak. Én negyvenévesen visszatértem a húszas éveim élethelyzetéhez – nincs időbeosztásom, kötelességem, munkahelyem, legfőképpen pénzem, és egy olyan pici garzonba költöztem, amilyen kis kutyaólban még a diákéveim alatt sem laktam. Szabad vagyok, de egyben kívülálló.

Rossz pillanatokban úgy érzem, húsz év alatt semmit sem sikerült elérnem.

Jó pillanatokban úgy érzem, sikerült megszabadulnom mindentől.

És most ennek a felfedezőútnak – egy negyvenes nő egész életének – új irányt és célt kellene találni. Kiotói futonomon virrasztva megalomán ötlet kezdett bekúszni a gondolataim közé: talán el kellene kezdenem követni azokat a példamutató nőket, akikre éjszakánként gondolok. Felcsapnék író-felfedezőnek, elutaznék az ő tájaikra, Afrikába, Mexikóba, Polinéziába, Kínába, az új-mexikói sivatagba, körbeutaznám a világot. De mégis mi lehetne ennek a módja?

Aztán egyik este túl későn iszom meg egy csésze erős, élénkzöld matchát az egyik nemrég felfedezett, mágikus teaszobában, és túlpörög az agyam. Arra gondolok, hogy az a hely, ami most a legjobban érdekel, Afrika. És hogy Afrika baromira félelmetes. De pont ezért kell odamennem.

Amikor Kiotóból visszatérek Finnországba, úgy döntök, hogy elpostázom a Szei Sónagont Tanzániába. A csomag tetejére a neten talált címet írom Box 10, Arusha, Tanzania. Elküldöm az első könyvemet egy finn vadállatkutatónak azzal az ürüggyel, hogy a mellékelt kötet oldalán említést teszek róla, és csatolok mellé egy lapot, amelyen megemlítem, hogy minden álmom egy utazás a szavannákra. Ábrándozva (és teljesen abszurd módon) arra gondolok, hogy Szei, küldöncöm, felderítőm, egzotikus csalimadaram engem is elrángat majd az útra.

És így is tesz.

Szilveszteréjjel sms-t kapok a vadállatkutatótól: „Köszönöm a könyvet! Írok bővebben e-mailben, de ha úgy érzed, bármikor szívesen látlak itt.”

Ha valami jelre vártam, hát most akkor itt van. Forog a gyomrom a rémülettől, de a fene egye meg, ha most nem merek elmenni, azt soha nem tudnám magamnak megbocsátani! Igaz, nem is ismerem ezt az Ollit, sosem találkoztunk, de a Tanzánia élővilágáról szóló könyvei és egy három évvel ezelőtti telefonbeszélgetés alapján őszinte (és igen beszédes) ember benyomását tette rám. A neten olvasom, hogy vidéken van háza valahol Arusha közelében – oda hívott volna meg most engem? (Képzeletemben zsakarandafasorokat, szakácsokat és kertészeket látok, de aztán ki tudja, milyen agyagkunyhót találok.) És csak nem képzeli, hogy bármiféle romantikus szándékaim vannak, hogy így nyomulok? (Az exem: „Figyelj, ha egy fehér pasi Afrikában lakik, aligha túl csábító falat neki egy középkorú finn nő.”)

Talán itt az ideje (most vagy soha) felhasználni a Karen Blixen-számlámat – azt a megtakarítási számlát, ahova évek óta gyűjtögetek álmaim utazásaira. Azokra az utazásokra, amelyekre vagy el mernék indulni, vagy nem.

Karen Blixen számomra az ismeretlen kontinensek és Afrika vad élővilága mellett a példaértékű bátorságot testesíti meg.

Kétszer jártam Afrikában: mindkét utazás álmaim beteljesülése volt, és mindkettőn halálosan féltem. Bár igazán nem tudom, hogyan félhet valaki egy szervezett, csoportos úton, ahol az ember szinte hospitalizálódik – a dél-afrikai utunkon olyan sokat ültünk a kisbuszban (néha 700 kilométert utaztunk egy nap), hogy amikor Szváziföldön, valahol vidéken kótyagosan kiszálltam végre járni egyet, még a felfújható párnát sem volt kedvem levenni a nyakamból. És mégis féltem. Amikor az első szafaris éjszakámat töltöttem a szavannán, és először hallottam az oroszlán üvöltését, úgy féltem, hogy vacogtak a fogaim. (Korábban nem tudtam, hogy a fogak tényleg tudnak vacogni a félelemtől.)

Karen Blixen viszont garantáltan nem félt. Egy farmot vezetett a Kelet-afrikai-magasföldön, és hetekig, hónapokig tartó vadászszafarikat csinált végig, ahol a szolgálók által készített vacsorát ették, kristálypohárból pezsgőt ittak, és gramofonból Schubertet hallgattak a tábortűznél. Képzeletemben a hosszú szoknyába, világos blúzba és magas szárú, fűzős cipőbe öltözött Karen Blixen mögött a végeláthatatlan, sárga füvű szavannák, ernyőszerű akáciák, zebrák, zsiráfok és írógép láthatók. Aki ismeri a Távol Afrikától című filmet, annak még egy könyöklő, jóképű férfi is megjelenik a képen, aki szafarisálat kötött a nyaka köré.

Karen Blixen Volt egy farmom Afrikában című emlékiratát olvasva világossá válik, hogy bátor, ügyes, hatékony és okos volt, és hogy irigylésre méltó túlélési képességekkel rendelkezett. Néha egyenesen felülmúlhatatlan szupernőnek, szinte már férfinak tűnik. A könyvből kigyűjtött hozzávetőleges szakmai érdemlista is elég imponáló:

1. Karen kávét termeszt Afrikában.

2. Karen tehetséges vadász. Egyszer a maszájok megkérték egy, a haszonállatokat üldöző oroszlán kilövésére, néha meg lőtt egy vagy két zebrát a farmon élők vasárnapi ebédjéhez.

3. Karen járja a vadont. Egyedül túrázik kikujukkal és szomáliakkal, és kutyáival antilopcsordák között lovagol.

4. Karen híres orvos, aki minden reggel fogadja a pácienseket. A betegek pestisben, fekete himlőben, tífuszban, maláriában, sebektől, zúzódásoktól, törött végtagoktól, égési sérülésektől és kígyómarásoktól szenvednek. A súlyosabb eseteket Karen a nairobi kórházba vagy a missziós központba szállítja. Egyszer véletlenül túladagolja magának az arzént, de eszébe jut Alexandre Dumas regényéből ötletet meríteni, így sikerül tejjel és tojásfehérjével semlegesítenie a mérget.

5. Karen tanár, bíró és jótevő is. Iskolát alapít a farmján, és bíróként működik közre a helyiek vitáiban. Reggelenként együtt szedi a kávét az alkalmazottaival, akiket szeret. Vasárnaponként tubákot oszt az idős nőknek.

6. Egy nap Karen holtan találja az úton az öreg Knudsent, és a holttestet egy őslakos fiúval együtt a kunyhóba cipeli. Nem fél úgy a halottaktól, mint ahogy a helyiek (és én). Nem fél semmi mástól sem.

7. Karen kitűnő szakács. Egy előkelő dán étterem francia mesterszakácsától szerezte tudását, és a vacsorái szerte Kelet-Afrikában híresek.

8. Ha kimarad az esős évszak, Karen esténként történeteket ír. Kimondatlanul is egyértelmű, hogy tud írni. A hangja nyugodt, ragyogó és szelíd. Ez a nő erős, tudja, hogy ki ő. Érti, tudja, és semmi nem ingatja meg.

Bárcsak Karen volnék!

De egyértelmű, hogy nem vagyok. A KLM-gép ülésében ülök, a pánikroham szélén. Este nyolckor érek majd a Kilimandzsáró reptérre, az afrikai sötétség kellős közepén. Elém jön egyáltalán ez az Olli?

E-mailben kérdezgettem őt a szúnyoghálókról és a „ruházat teljes permetrin-kezeléséről”, amit az útikönyvek a malária elleni védelem céljából nyomatékosan ajánlanak, de nyugalomra intett: amennyiben alkalmazom a megelőző gyógyszeres kezelést, állítólag az egész dolgot elfelejthetem. Mégis meg mernék esküdni rá, hogy a rendelőintézet orvosa gondterheltnek tűnt, miközben a malária elleni gyógyszer receptjét írta.

Nem tudok nem gondolni arra, hogy az egész nyugati világ vélekedése Afrikáról pont annyira egyoldalú és téves, mint ahogy azt állítja például a chilei művész, Alfredo Jaar kiállítása, amit most láttam a Kiasmában. A Time magazin általa összegyűjtött borítói világosan megmutatják, hogy milyen képet kínálnak nekünk Afrikáról: vadállatok, éhezés, betegségek és háború. Ehhez képest a városok, a kulturális élet és az egyetemek – a teljes iskolázott afrikai középosztály mindennapi élete – szándékosan el van tüntetve a képzeletünkből. És én is pontosan ugyanebben a hajóban evezek: Afrikára gondolva betegségekre, higiéniai problémákra és terrorcselekményekre gondolok. Rablásokra, nemi erőszakra, emberrablásokra, közlekedési balesetekre. Szúnyogokra, kígyókra, cecelegyekre. Amőbákra, vérmételyre, agyi maláriára. Hasmenésre, hőgutára, sárgalázra, kolerára, HIV-re és ebolára.

Vagy talán még rosszabb: olyanra gondolok, ami már nem is létezik. Amikor úti tanácsokat kérek néhány barátomtól, akik dolgoztak Nairobiban, rájövök, hogy totál téves álomban élek. Ők Kibera hatalmas nyomornegyedéről és menekültügyi szervezetek működéséről beszélnek, hiszen nekik magától értetődő, hogy Kenyába az ember fejlesztési-együttműködési területre, menekülttáborokba vagy utcagyerekekhez megy dolgozni. Aligha merem egyáltalán elmesélni is, miről álmodozom: gyarmati típusú szafarikról és a letűnt világ varázsáról, arról, hogy kisrepülővel repülök a szavannák felett, kezdem megérteni az elefántok nyelvét, belenézek egy oroszlán szemébe, esténként a sátor előtt a kempingszékemben ülve régi írógépen írok, vagy bőrkötésű könyvet olvasok kristálypohárral a kezem ügyében.

Az útra készülődés és a Karen-kutatások mellett még a tavasz is meglehetősen furcsa. Februárban egy komplikált bölcsességfogműtétre szorulok, amelynek következtében három hétig nem bírom kinyitni a számat. Szüleim padlásán fekszem begyógyszerezve, szívószállal nyelem az anyám által készített pépeket, Akseli Gallen-Kallela könyvét olvasom Afrikáról, és irigylem a televízióban látott vízilovakat, akik 180 fokban képesek kitátani az állkapcsukat. Márciusban torokproblémák miatt hangterápiára kényszerülök, ahol a lehető legfurább hanggyakorlatokat végzem, és többek között a himnuszt énekelem vizespohárba nyomott csőbe fújva, két szólamban a terapeutával. A legabszurdabb mégis a hangterjedelem-kivizsgálás, amely azt hozza ki eredményként, hogy a lehető legmélyebb hangomon beszélek, habár igaziból szoprán vagyok. Szoprán! Nevetséges. Az egész énképem azon alapszik, hogy egy mély hangú, komor és flegma alt volnék, és most egyszerre állítólag valaki egészen más vagyok – egy vidám, lelkes és energikus ember, aki 42 évig rossz hangon beszélt!

A szimbólum átható, hiszen pontosan az új hangomat megtalálni indulok erre az utazásra: valaki olyan bátor nőnek a hangját, aki lazán mosolyogva sétál keresztül az életen.

Még nem találtam rá.

Üzenetet írok Karennek egy szalvétára. Még nem tudom, hogy meglepően ellentmondásossá válik majd vele a kapcsolatom.

KAREN

ÉJI NŐK TANÁCSAI 1.

Menj el Afrikába!

ÉJI NŐ #1: Karen Blixen, született Dinesen

FOGLALKOZÁSA: Kávéfarmer, később író. 1914 januárjában, 28 évesen érkezett Afrikába. Összesen 18 évet töltött ott egy kávéültetvényt irányítva. Utoljára 1931 júliusában hagyta el Afrikát, 46 évesen, pénztelenül, depressziósan, szifiliszesen és mindent elveszítve. Anyjához költözött gyermekkori otthonába, és elkezdte írni első könyvét.

Amikor Karen 28 évesen, 1913-ban Afrikába ment, neki is egy dolog járt a fejében: változtatni az életén. Végtelenül beleunt mindabba, amit az ő világa egy fiatal nő számára kínálni tudott, a B terve az volt, hogy bevándorlóként Afrikába költözik.

Karen Dinesen 1885-ben született, jómódú dán családban, gyermekkorát egy régi kúrián töltötte Rungsted tengerparti falvában, Koppenhága közelében. Karen, családi körben Tanne, apja lánya volt, amit nem is csodálok. A szabadgondolkodó férfi Amerikában utazgatott, és indiánok között élt, Karen pedig ezzel a szenvedélyek, hőstettek és távoli vadon által benépesített világgal azonosult. Apja mégis öngyilkosságot követett el, nem sokkal azelőtt, hogy Karen betöltötte a tizedik évét, és ez a kislány számára életre szóló csapás volt.

Az anyja és a nagynénjei által képviselt női világot ezzel szemben Karen utálta. A női lét egyet jelentett az otthon ragadással, ahol anyja testvérei végeérhetetlenül boncolgatták a morál és a nemi erkölcs kérdéseit. Abban a világban a nőket nem készítették fel az önálló megélhetésre, csupán a házasságra. Így aztán Karen is a felső osztálybeli lányoknak megfelelő magánoktatást kapta: verseket olvastak, szép írást tanultak, angol- és francianyelv-órákat vettek – s mellőztek minden matematikaszerű, nőknek felesleges tananyagot. Az élet Rungstedlundban, a kúriában annyira védett és szinte már klausztrofóbiás volt, hogy később Karen azt mondta, oda visszatérve mindig olyan áporodottságérzés fogta el, mint ami egy zsúfolásig megtelt vagonba lépve áradt feléje: a levegő elfogyott. Nem akart ebben a vasúti kocsiban maradni, és semmiképpen sem akart a „rangjának megfelelő” tétlen, a családnak és jótékonykodásnak szentelt életet élni.

Húszévesen úgy döntött, művész lesz, és festészetet kezdett tanulni a Koppenhágai Királyi Akadémián. Maradék idejében arisztokrata körökben szórakozott, ahol versenyt lovagoltak, madarakat lőttek, golfoztak, whiskeyt ittak, bálokat rendeztek, autókat és aeroplánokat vásároltak, és szenvedélyes kapcsolatokba bonyolódtak. Azonos körökben mozogtak másod-unokatestvérei is, a svéd nemesi ikerpár, Bror és Hans von Blixen-Finecke. Bror jókedvű, pazarló és felelőtlen hedonista volt, aki a fő életcéljának a szórakozást tekintette, az eszéről vagy a kifinomultságáról viszont nem volt igazán híres. Karen nem is belé szeretett bele, hanem a testvérébe, Hansba.

Hans azonban nem érdeklődött iránta, így Karen 1910-ben Párizsba utazott szerelmi bánata elől. Ott csiszolta a társalgási képességeit, leleményes, éles nyelvű és temperamentumában kissé félelmetes fiatal hölgy vált belőle, aki dohányzott, mély hangon beszélt, és Tanne becenevét oroszosan kezdte ejteni: Tánya. És amikor Bror von Blixen két évvel később megkérte a kezét, Karen beleegyezett. Brorral ugyanis lehetősége adódott valami teljesen mást csinálni: Afrikába menni. Karen ekkor 27 éves volt.