Daniel Kraus: Whalefall

Copyright © 2023 by Daniel Kraus

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniel Kraus: Whalefall

Entertainment Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc, New York, 2023

Fordította: Szaszkó Gabriella

ISBN: 978 963 598 243 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Will Staehle

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: szépirodalom

A tíz írónak, akik hatással voltak rám:

Megan Abbott

Richard Adams

P. Djèlí Clark

Carol J. Clover

Joseph P. DeSario

Ralph Ellison

Junji Ito

Kathe Koja

Grace Metalious

Herman Wouk

De ha a bálna király, igen mogorván hordja a diadémját.

HERMAN MELVILLE: Moby Dick[1]

IGAZSÁG

3000 PSI[2]

Búg az egyes állami autópálya. Zúgnak a ciprusok körülötte. Sirálycsapatok sikoltanak. Jay Gardiner viszont nem hall mást, csak az apja hangját, ahogy az felébreszti családját reggel hatkor – hétvégeken és ünnepnapokon éppúgy, mint hétköznap. Apja vérkeringése annyira ráhangolódott a hullámok mintázatára, hogy mindig ébresztő nélkül kelt, és megkezdte invázióját a hálószobákban, a kávéscsészéjén csörömpölve.

Felkelni, hétalvók!

Mitt Gardiner már egy éve meghalt, de Jay biztos benne, hogy egész életében az ő ködkürtszerű ébresztőjének emléke fogja kiverni az ágyból.

Jay szereti az anyját és a nővéreit, csak bűntudata van. Amiatt, hogy visszautasította – az egyébként észszerű – javaslataikat a mocskos családi dráma egésze alatt. Az anyja is, meg Nan és Eva is járnak ma már terápiába, és örökké a „lezárásról” dumálnak. Jay meg abban sem biztos, hogy egyáltalán hisz-e a terápiában. Az tuti, hogy a „lezárásban” nem. Az emberek nem olyanok, mint az ajtók. Ehelyett inkább tervrajzok, teljes labirintusok, amiben minél jobban próbálsz elmenekülni, annál inkább elveszel.

Jay tizenhét éve ragadt benne az útvesztőben, így már túl késő visszakövetni, hol is veszett el.

A kocsijáról rozsdadarabok hullanak alá, ahogy felhajt az egyes pályára a fahéjbarna leállósáv mentén. Fehér felhők csüngenek az út felett, ködfátyol a tenger felől, ami innen nem látszik, csak a hullámok csapkodása hallatszik. Nincs parkolóhely. Furcsa. Ez nem Huntington Beach. Itt nincsenek tejkaramellát árusító kisboltok, sem bikinisbutikok, csak a Santa Lucia-hegység. Augusztus eleje van, reggel háromnegyed nyolc. Monastery Beach általában egy szellemvárosra hajaz ebben az időpontban. Ilyen korán csak a katolikusok autói szoktak pöfögni a dombon a karmelita kolostor felé.

Kimondja a legelső káromkodást, ami az eszébe jut. Haza kellene fordulnia, más napot választania. De a gondolattól varjak kergetőznek rosszallón a bordái mögött, és a szíve csak megiramodik, a fejbőre meg izzadni kezd. Már annyira felkészült erre – doom metál, kávé –, hogy hányingere támad a gondolattól is, hogy feladja az egészet. Ha most elmegy, akkor ennyi, akkor biztos, hogy soha többé nem tér vissza. Az ismerőseinek ő marad örökre a szar, amit levakargattak Mitt Gardiner cipőjéről.

A peremen túl, azokon a vizeken halt meg Mitt.

Lezárásról ugyan szó sincs. De jelzőtáblákra lelhetne így a labirintusban. Talán.

– Megcsinálod a merülést, Jay – mondja magának hangosan.

Egyedül úgy kerülhet ki ebből, ha halad előre. Szégyelli magát, amiért ennyire eltávolodott az anyjától. A nővérei dühösek rá. Úgy tűnik, egész Monterey úgy gondolja, hogy ő meg sem érdemli a Gardiner nevet, miután engedte, hogy az apja nélküle szenvedjen.

Ez a merülés azonban megváltoztathat mindent.

Kinyíló állkapcsa beengedi a só, a homok és a félelem ismerős ízét.

Ismer még egy helyet, ahová leparkolhat, egy oldalsó utat a partra.

Megfordul a kocsival. Egy nagy kócsag tiltakozva felugrik, és Jayt elvakítja a reggeli fény. Más ez, mint a naplemente ragyogása, bár mindkettő tőrként hatol az ember szemébe. Mitt ezzel nem értett egyet. Jay erre emlékezik most vissza. Semmi másra nem gondolt egész reggel, csak az apjára.

2015

– Steinbeck ezt a „gyöngyházszín órának” nevezte.

Alkony van, az alkonyok alkonya, elmosódó fémes ragyogás. Az apja A kék öbölről beszél. Monterey belvárosában két lépést se lehet tenni anélkül, hogy ne hencegnének a könyvvel a városi táblákon vagy a boltok kirakatában. Ahogy a szardíniagyár romjai az öbölben, úgy Steinbeck könyve is egyszerűbb, könyörtelenebb időket éleszt fel. Olyan értékeket képvisel, melyeket Mitt Gardiner nagyra tart. Számára a modern Monterey nem más, mint gennyként áramló turisták tömege a parton, melyet meg kellett volna hagyni a halbűzös embereknek, akik itt dolgoznak időtlen idők óta.

A tízéves Jay ezzel nem ért egyet. Az öböl felvillanyozza. Itt mindig zene árad a recsegős éttermi hangfalakból. Sültek illata kel szárnyra a levegőben, bűvészek szórakoztatják a népet. Fagyi loccsan szét a járdán, ami az apja szerint úgy néz ki, mint egy vérfolt, Jay mégis éhes lesz tőle.

– Azt írja, „amikor az idő megáll, és önmagát vizsgálgatja”.[3]

Egy hotel parkolójában várnak, ahol az apja legújabb feladata az, hogy lesúrolja a koszt a hotel mólójáról. Öt percen belül megjelenik majd a főnöke, hogy kirúgja. Az apja hozzáállásáról van szó. Nem cseszheted le a vendégeket, Mitt, akkor sem, ha műanyag poharat dobálnak a vízbe. Az apja A kék öbölt szorongatja hatalmas kezében. Pedig nem nagy olvasó. Ez a könyv a kizárólagos kivételt képezi. Köznapi zsoltárjainak forrása.

Úgy adja Jay kezébe a kötetet, mintha valami szent könyv lenne. Jay nem utálja A kék öbölt, de miután a tanárok majd ráerőltetik, hogy olvassa el hatodikban, nyolcadikban és tizedikben, ez is el fog érkezni. Egy adag lap kihullik, elragadja őket a szél. Sárga fecskék csatlakoznak a fekete kormoránokhoz a konzervgyár romjai felett. Az apja nézi a röptüket.

– Nem gond. Minden gyöngyházszín órában ráébredsz majd, hogy te is lapokat veszítettél. Lapot és még több lapot, egészen addig – füttyenti –, amíg teljesen el nem tűnsz.

Apa kitép még egy lapot a jobb kezével, amiről hiányzik a fél gyűrűsujja. Engedi, hogy a lap szabadon szálljon és eltűnjön, ahogy a munkája is. Meglapogatja a kötetet, ami már megduzzadt a vizesedéstől.

– Ez történik, ha az óceánban leled halálodat: felpuffadsz.

3000 PSI

Százötven méternyire észak felé található a Bay School Parent Co-Op iskolai előkészítő. Alacsony, magentaszín épület a magas fák között. Jelenleg zárva van, a vörös játszótéri játékok hályogos rózsaszínre fakultak, sehol a közelben egy rohanó gyerek. Jay örül. Nincs ideje irigykedni. Az ő gyerekkori játszótere a vízrágta mólók, a bársonymohával borított kikötők és a kénbűzös hajók voltak.

Lenavigál az egyes pályáról, egyenesen az iskola parkolójába; a kerekei alatt ropognak a lehullott levelek. Mi a fene? Itt is autók állnak. Csupán négy, de az pont néggyel több, mint amire számított. Jay leparkol, örül az árnyék rejtekének. A jobbján a két városi terepjárón kék logókat lát: NOAA és NMFS – National Oceanic and Atmospheric Administration[4] és a National Marine Fisheries Service.[5]

– Most szarakodtok velem.

Jay nyitott tenyérrel üt bele a kormányba. Ennyit a szerencséjéről. Százból kilencvenkilenc napon a búvárok egyetlen szemtanú nélkül merülhetnek Monastery partján a vízbe. Erre ma történt valami, de micsoda? Környezetvédelmi katasztrófa? Balra néz, mire a bőre csak még jobban felforrósodik: egy narancssárga csíkos terepjárót lát ezen szavakkal: EGYESÜLT ÁLLAMOK PARTI ŐRSÉGE.

– Hogy basznátok meg!

Mitt Gardiner igencsak sok dolgot utált az életében: embereket, nézeteket, filozófiákat, de semmi sem cseszte fel jobban annál, mint amit ő a Mocskos Parasztőrségnek nevezett. Jay gyűlölt egyetérteni az apjával, hiszen az eszméi mintha fertőztek volna. De figyelmen kívül hagyni a megörökölt bizalmatlanságát a parti őrséggel szemben olyan lett volna, mint megválni a saját lépétől.

Jaynek nem kellett pszichológus ahhoz, hogy tudja, idiótán viselkedik. Lehetséges, hogy valaki megfulladt Monasteryben előző éjjel, és a parti őrség éppen ezután tisztogat. Jay kétségei abból fakadtak, hogy az apja mennyire konzisztens módon ragaszkodott a Mocskos Parasztőrség iránt táplált dühéhez, és hogy ő mennyiszer szemtanúja volt a tombolásának. Emlékezett arra is, amikor könnyezve szipogott, miközben Mitt egy Mocskos Parasztőrt zaklatott, mert az megbüntette valami piti szabályszegés miatt.

Komolyan meg akarja mondani nekem, hogy mi a jó az óceánnak, maga aktakukac? Én a vízen születtem! (Gardiner nagyi szerint ez még csak nem is igaz. Ugyan vajúdni tényleg egy hajón kezdett, de Mitt végül a kórházban született, mint más átlagos embertársai – milyen megalázó!)

Minden egyes alkalommal, amikor Mitt kifakadt, Jay egyedüli szemtanúként szívta magába az eseményeket. Remegett és sírt, majd Mitt undorát is el kellett viselnie a gyerekes reakciója miatt. Nem, ez mégsem igaz. Nem egyedül ő volt a szemtanú. Nem teljesen. Sirályok, vidrák, fókák, cápák, néha még egy-egy bálna is a közönség soraiba került.

Ezen állatok viszont össze sem rezzentek Mitt viselkedésén.

Később már Jay sem.

Ha itt van a NOAA és a parasztőrség is, lehetséges, hogy megakadályozzák majd a merülését.

De ha a búvár elég fondorlatos, akkor lehet, észre sem veszik.

3000 PSI

Jay a búvárruháját félig felvéve vezetett ide. Nem hiányzott neki a neoprén gumis érintése a lábán és az ágyékán. Az elefántcsontszínű ruha felső része úgy gyűlt a derekán, mint a levedlett bőr. Henderson márka, napszítta, korallkarcolta, elég bajos cipzárral. Szar állapotban volt, de ez a teljes felszereléséről elmondható. Ki kellett kaparnia a ládákból, amiket két éve cipelt összevissza. Erre most még gyatrábbnak tűnik az egész, mint amire emlékezett, mintha játék búvárkodáshoz lenne, nem valódihoz.

Jay kiszáll a kocsiból. Elsőként a csuklyával foglalkozik. A fejére húzza, mire a füle erősen a koponyájához lapul. Miután a neoprén mellrész rátapad cingár mellkasára, beledugja a kezét a nedvesruha ujjaiba. Húzza a karján a szőrt. Már elfelejtette, mennyire fájdalmas érzés. Amint magára kapja, a Henderson olyan súlyos, mint az agyag. Hét milliméter vastag neoprén anyag választja majd el Monterey hideg vizétől. Ha a víz hőfoka eléri a tizennégy Celsiust az év ezen időszakában, akkor szerencsésnek mondhatja magát. Jay a hátához nyúl, érzi a hatvancentis cipzár fejét, de mindkét kezét használnia kell, hogy sikerüljön a művelet. Nem hisz Istenben, de imádkozik, amint ezt csinálja.

Három évvel ezelőtt széttörte a cipzárfejet egy csónak korlátján, amikor januárban East Pescadero Pinnacle-nél merült. A beugrás után kezével jelzett az apjának, hogy felemelkedik a felszínre. A nyílt levegőn kivette a szájából a reduktort, hogy jelentse, a háta fedetlen. Mitt pillantása éles volt, mint egy bozótkés. A szétcseszett cipzár a te hibád. Mitt alámerült, Jay pedig követte. Életének leghidegebb merülése lett; a kemény tenger belemart a testébe, a foga csattogott a csutora műanyagján, a fagyott koponyája meg mintha csak felerősítette volna a didergését.

A cipzár volt az egyetlen része a felszerelésének, amit megjavíttatott a mai merüléshez. Nem előző nap csináltatta meg a búvárboltban, amikor újratöltette palackját. A lehető legkevesebb időt töltötte már azokon a helyeken, hiszen a helyi boltokban mindenki Mitt Gardinerről, a helyi legendáról beszélt, a két lábon járó tengeri enciklopédiáról. Szemük folyamatosan csillogott az idős búvár megbecsüléséért áhítozva, amíg Jay, a hasztalan kölyök elsorvadt a szemükben. A búvárhaverok ugyan tudták, hogy Mitt ivott – a pokolba is, ez volt a módja, hogy a legjobb sztorikat csalják elő a pasasból! –, de azt nem sejtették, hogy iszákos volt, meg néha börtönben kötött ki. Mitt olyasféle elégedetlenkedő volt, aki képtelen arra is, hogy egypár évre megtartson egy munkát, de aztán kirúgásainak sorát életfilozófiája kinyilvánításának könyvelte el.

Életfilozófia: idióta kifogás arra, hogy seggfejként viselkedj.

Jayt már nem nézték levegőnek a búvárcimborák. Manapság már megvetették. Valahogy kibukott a történet Mitt hosszú betegségéről, és hogy fia önzőn elutasította, hogy enyhítsen az apja fájdalmán. Nem tudják, milyen volt a valódi Mitt. Fogalmuk sincs róla.

Szóval Jay a nedvesruháját Del Rey Oaksba vitte, Mel boltjába, és megküzdött Mellel, az ezeréves pasival, aki a búvárbőrt képtelen volt megkülönböztetni egy farmer kertésznadrágjától, de mégis úgy simított végig ráncos ujjaival a nedvesruha cipzárján, mint nyelv a fogsoron.

Jay felrántotta a fejet, mire a cipzár hullámvasútként kúszott fel a gerince vonalán, elzárva őt a külvilágtól. Kifújta a levegőt.

– Ha van Isten, Mel, akkor Isten áldjon meg!

2017

– Ha szarba kerülsz, a cipészek a legjobb barátaid! Ismerkedj meg a városi suszterrel, Jay! Ezeknek az őrült vénembereknek olyan tudása van, mint senki másnak, higgy nekem!

Az apja ezt aközben mondja, hogy belebújik az élénkvörös vulkanizált gumiból készült ipari szárazruhába, amit PVC-védőmaszkkal szereltek fel. Menőn néz ki, mintha épp harcba indulna földönkívüliek ellen. Pedig korántsem erről van szó. A Pepper Hills Golfpályán vannak, húszpercnyi autóútra otthonról, ami körülbelül egymilliónak érződik. A tökéletesre nyírt fű végtelen óceánja terül el előttük. A klubházat galambszürke fával burkolták. És mi is az apja jelenlegi munkája? Egy háromfős csapat tagja lett, akik golflabdákért merülnek le a Pepper Hills tavacskájának mélyére. Fehér arany, ezt mondogatja az apja. Huszonöt cent egy labdáért? Jay abszolút szkeptikus marad, de apa azt feleli, hogy tényleg kijön az összeg.

A másik két búvár tizennyolc éves. Túlzottan közel járnak Jay tizenkét évéhez korban, hogy ő ne piruljon el a szégyentől.

Az apja sosem fogja be, mindig sztorizik a régvolt nagyszerű munkahelyeiről. Gyöngyházkagylógyűjtés, fúrótornyos munka, merülés heringikráért Alaszkában – még térképes tetoválása is van a negyvenkilencedik államról a combján. Nan és Eva mindig a szemüket forgatják ezen történetek hallatán, amíg anyjuk mélységes csendbe burkolózva pakolja le az ételt az asztalra. Jay azt gondolja, ez azért van így, mert ezek a történetek még az anyja előtti időkből származtak, amikor az apja még kedve szerint járhatta az országot, és merülhetett, amikor még – máshogy lehetetlenség megfogalmazni – boldog volt.

Ez az egész az őrületbe kergette Jayt. Az apjának mindene megvan, amit egy férfi akarhat. A felesége imádja minden hibája ellenére. A két lányával folyamatosan játékosan sértegethetik egymást. És ott van a fia is, akit kínozhatott, ahogy a kedve tartotta.

De úgy tűnik, neki ez nem elég.

Jay saját emlékezete szerint az apja munkái sosem érhettek fel azon nagyrabecsüléssel, mellyel a helyi búvárok övezték. Például a csatorna-ellenőrzés: azt keresni, honnan szivárog a szar a csövekből az óceánba. A móló pillérjeinek cementtel vagy műanyaggal való felújítása. Kagylók, moha és mohaállatok eltávolítása a helyi jachtok hajótörzséről, egy dolcsi harminccentenként, aztán nagy hányás a réztől és a ciántól, ami a festékből oldódott ki.

Az apja most ötvenkét éves. A Pepper Hills-i eddig a leggázabb munkája.

3000 PSI

Jay kinyitja a csomagtartót. Búvármellénye látott már jobb napokat is, de Mitt Gardiner babonás volt az új felszerelésekkel kapcsolatban. Ő maga is használtan vásárolta, így Jay a harmadik volt a sorban. Ez a példány egy régi Oceanic márkájú eszköz; vaskos fekete búvármellény, zsebek és kapcsok tömkelege, hogy összeterelje a polipkarszerű tömlőket.

A palackot a mellényhez rögzítette, még mielőtt elment volna otthonról, de most újra ellenőrzi az egészet. Hisz csak az élete múlik rajta, nem? Két fekete pántot feszítenek a csatok a palackra. A biztonsági pánt a palack K-szelepére hurkolódik. Ez Jay egyetlen levegőforrása, egy 15 literes palack; acél az alumínium helyett. A Monterey-öböl dermedt hidegéhez használt vastagabb nedvesruhák fokozzák a felhajtóerőt, ezért hasznos az acél a fajsúly növeléséhez.

Még hét kilónyi súly hasznos lenne a búvármellény súlyzsebeiben, de Jay csak egy pár kétkilós búvárólmot talált a ládájában. Így indulás előtt a maradék három kilóért feltúrta a Tarshish-házat: a konyhai fiókban Duracell-elemlelő helyet tárt fel, és egy gyors Google-keresés után összerakta azt is, hogy egy D-s elem 180 grammal bír.

Összesen tizenkét ilyen elemet szabadított ki, maradékként pedig felhasznált pár AA elemet, és még hozzácsapott egy 9 voltosat is. Úgy néznek ki a mellény zsebei, mint egy mókus pofazacskója. Furcsának tűnik így az egész, Jay meg csak abban reménykedik, hogy kitart a tákolmánya.

Csak tizenöt fok van ugyan, de bassza meg, rendesen izzad. A bőre sikamlóssá vált a nedvesruhában. Jay kiszedi az első lépcsőt is a kocsiból, és a palackszelephez csatlakoztatja. Négy tömlő lóg ki belőle. A mellényhez csatlakoztatja az inflátort, és a többi kilógó cuccot oldalra söpri. Az egészet felcsúsztatja a csomagtartó szélére. Itt az idő, hogy felvegye. Amikor már magán fogja hordozni mind a harminckét kilót, túl késő lesz visszafordulni, ugye?

Harminckettő. A puszta súly már most megszégyeníti.

2017

– Amikor még én kezdtem, nem voltak ám ilyen profi búvármellények. Csak kibaszottul nehéz palackok, amitől gyorsan merült az ember segge. Nem volt még akkor neoprén nedvesruha sem. Csak hosszú ujjú ing meg kezeslábas védőruha. Nem vezettük a merüléseket. Csak úgy merültünk. Neked milyen tanúsítványod van?

Jay tizenkét évesen ül a mólón szalámis szendviccsel maga előtt a zsírpapírban. Hewey is ott van velük, épp egy gyereknek fizet, hogy tankolja fel a hajómotort. Hewey az apja legjobb barátja. Talán az egyetlen barátja. Régebben fogorvosként dolgozott, de most minden ébren töltött óráját hajózással, horgászással tölti, és állandó kelléke, a mentőmellény nagydarabbá puffasztja. Hewey nem tud úszni. Ami elég gáz, mi? Főleg hogy a pacák kábé mennyi lehet? Hatvan? Hetven? Jay nem tud rájönni, bármennyit gondolkozik is ezen. Felőle akár száz is lehet. Bírja az öregembert. De arra nem tud rájönni, hogy Hewey hogyan is bírja elviselni az apját.

– Nyílt Vízi Búvár I. – feleli Jay.

Mitt felnevet, ami igencsak ritkán fordul elő. Ezért még furábbnak tűnik, hogy hatalmas kockaszerű arcát nevetésráncok hálózzák be, a szája melletti jobb zárójelet egy régi heg ékteleníti, abból az időből, amikor még szigonyhalász volt. Bizonyára létezett olyan időszak, amikor még volt min nevetni Mitt Gardiner világában. Száznyolcvan centinél is magasabb most, a keze kábé teniszütő nagyságú, a testét pedig mindenhol tengerészeti tetoválások ékesítik. Sosem volt kövér, bár az öregedéssel együtt járó változás őt is megérintette. A válla egyre inkább beesett, lanyhulni kezdtek a mellizmai, az ujjai remegőssé váltak. Persze még így is nagyobb és erősebb, mint Jay valaha is lesz.

– Fel van tankolva a hajó. – Hewey árnyéka hűvösen vetődik rá. – Ne legyél szararc, Mitt!

Mitt figyelmen kívül hagyja a megjegyzést.

– Nyílt Vízi Búvár I. Nyílt Vízi Búvár II. Mélymerülő Búvár. Éjszakai Búvár. Roncsbúvár. Barlangi Búvár. Tudod, mi milyen órákra jártunk? Olyan kiképzőmesterünk volt, aki fekete festékkel lekent búvármaszkot adott nekünk, és addig kellett úsznunk a mélyben, amíg végül annyira el nem fáradtunk, hogy hálóval ráncigáltak ki bennünket. Eleget úsztál már? Bumm. Gratulálok! Búvár vagy, és kész.

3000 PSI

Jay a lökhárítón ül. A bal karját már belefonta a búvármellénybe, most jön a jobb. A mozgása azonnal korlátozott lesz, mintha kényszerzubbonyba kerülne. Haspánt, vastag tépőzár. Mellkasheveder és két magasságállító pánt. Készen áll, itt az idő, hogy felálljon. Egy pillanatra elgondolkozik, hogy a két év kihagyás miatt vajon vékony ágacskává zsugorodott-e a gerince.

Előrehajol, a súlyt elhúzza a kocsitól. Olyan érzés, mintha egy egész Toyota Corollát egyensúlyozna a hátán. Elképzeli, ahogy arccal előre a sárba esik, és egészen addig szegezi a földhöz a saját felszerelése, amíg a mocskos parasztőrség rá nem talál. Megfeszíti a combját, mire a lábai dugattyúszerűen lökődnek ki, és már egyenesen is áll, csak egy pillanatra lesz bizonytalan, majd mintha emlékezne rá, hogyan is kell öszvérnek lenni. Nem a huszonöt kilós palackot és a mellényt viseli, nem a hétkilónyi merülősúlyt, hanem annak a terhét, hogy ő tizenhét éve Mitt Gardiner fia. Az elvárások, a csalódások még egyszer utoljára lehúzzák a hátát.

Izommemória ez. Izzadt kezével újra meghúzza a hevedereket, hogy még egyenesebben álljon. A térde megremeg, de ennek semmi köze a súlyhoz. Ezt bizony traumának nevezik, gondolja. Talán be kellene adnia a derekát, és tényleg keresnie kellene egy pszichológust.

Mozdulj, mozdulj. Jay behajlítja a térdét, hogy megszerezze a búvármaszkot a csomagtartóból. Egy flakon babasampon van benne, ezt a rózsaszín cuccot maszatolja rá az üvegére. A maszkokat páramentesítő cuccok elég olcsón elérhetők, de Mitt sosem talált még olyan jó terméket, mely felért volna a házi megoldással. A sampon jázminillata még inkább visszarepíti az időben, mint a felszerelés súlya a vállán.

2016

Tizenegy évesen az apja négyméteres, Nagy Madár-sárga Malibu kajakjában dörzsöli a sampont kicsiny búvármaszkjának üvegére, és azt kérdezi tőle, hogy ez ugyanaz a sampon-e, amivel az anyja mosta a haját, amikor még kisbaba volt. Ez az utolsó alkalom, hogy olyan kérdést tesz fel, ami garantáltan felhúzza az apját, aki most annyira döbbenten néz rá, mintha Jay azt kérdezte volna, hogy melyik Én kicsi pónim a kedvence.

– Ha az anyád hallgatott volna rám, akkor a rendes cucc marta volna a szemedet, hogy még akkor kibőgd magad egy életre!

Jay arcáról eltűnik a mosoly. Tudja nagyon jól, hogy túl sokat sír. Úgy tűnik, mintha neki legalább naponta egyszer fuldokolnia kellene a forró, feltörő könnyek ketrecében. Fogalma sincs, miért van ez így, de az egyértelmű, hogy apja az ő minden egyes sírásrohama alatt úgy szorítja össze az állkapcsát, mintha személyes támadás érné fia könnyei által. Jay nem találja a megbúvó férfiasságot magában, inkább szó szerint az anyja szoknyája mögé bújik. Még van plédije is. És nagyon kicsi. Vékony, mint egy lány, ezt Mitt szereti vacsora közben hangsúlyozni, és addig tologatja át az étellel teli tányérokat az asztalon, amíg azok össze nem ütköznek Jayével.

3000 PSI

Jay egyetlen könnyet sem hullatott hat éve. Még Mitt temetésén sem.

Kiveszi az utolsó holmikat a csomagtartóból: a két búváruszonyt és egy apró szemű hálós táskát. A táskát is a búvármellényhez csatolja. Karabinert kellene használnia, de hiába túrta át az egész búvárfelszerelését, egyet sem talált. Ehelyett azzal a hajós kapoccsal rögzíti, amit Chloe Tarshish iskolatáskájáról vett kölcsön.

Az okos búvárok nem merülnek ilyennel, „öngyilkoskapocsnak” nevezik, és nem véletlenül: az ilyenek mindenbe beleakadva végzetes következményeket okoznak.

Jay lecsapja a csomagtartót. Lesz, ami lesz.

Egy öngyilkoskapocs azért a helyért, ahol Mitt Gardiner öngyilkos lett.

Jay gondolhatta volna már azon a napon, amikor megtudta, hogy az apja beteg.

2021

– Jay, drágám! Apád rákos.

Az első érzés, ami elér hozzá, hogy kellemetlenül érinti az anyja reszketeg hangja és az egyértelmű elvárás, hogy Jay összeomolva hazarohanjon, és hirtelen minden, ami közte és az apja között történt, egyszerre elfelejtődjön. Mintha a rákos megbetegedés olyan önzetlen cselekedet lenne, mely mindent eltörölhetne a múltban. Aztán csak a dermedtség marad. Mitt Gardiner, az emberi mamutfenyő, beteg lett?

– Milyen rák?

– Mezotelióma. A daganat a mellhártyát támadja meg. Próbálom már hónapok óta meggyőzni, hogy menjen el orvoshoz. Vért köhög fel, alig kap levegőt. Az egész nyaka és a mellkasa be van dagadva. Jay, el se tudod képzelni…

– Ezt nem… Nem az azbeszt okozza?

– Azt mondták, hogy sokszor előfordul búvároknál is. Főleg Monterey közelében. Főleg idősebbeknél, akik régebben nedvesruha nélkül merültek. Biztosan van itt rengeteg természetes azbeszt. Lehetséges, hogy a régi konzervgyárak közelében.

Az anyja nem direkt dobja felé a kést, de ez a hozzászólás olyan, mintha véletlenül csúszna ki a kezéből, hogy mellkason szúrja vele a saját fiát, felfedve előtte a lehetséges mezoteliómás jövőt. Jay megszédül. A földre omlik ott, ahol nem látják a gondtalan Tarshishék. Így is elég nagy terhet ró rájuk, hogy a barátja családjával lakik éppen, nincs szükségük még erre a drámára is.

– Mi a… mármint úgy értem, mennyi…

Könnyek törnek fel az anyjából.

– Lehet egy év vagy kettő. Ha szerencsések vagyunk, több.

Szünet. A csendet várakozás tölti meg. De mégis mit kellene mondania? Öt teljes hónapja tagadja meg, hogy az apjára gondoljon, mióta maga mögött hagyta az otthonát. Képek özönlenek az elméjébe, mind 2020. augusztus elsejéről. Ekkor látta utoljára Mittet az Álom fedélzetén. A betegség hírével együtt ez a gondolat valahogy még jobban fáj. Anya úgy szipog, mintha ő is érezné.

– Jay, gyere haza! Itthon kell lenned velünk.

3000 PSI

Haza? Nem. Jay pont a másik irányba indul.

A parkoló legmagasabb pontján kezdődik a Carmel Meadows Túraútvonal. Mindenfelé figyelmeztetések sorjáznak. Tilos a tábortűz. Kutyák csak pórázon. Tilos a horgászat. Az élővilág és a növények védettek. A legnagyobb tiltótábla ezt üvölti: VESZÉLY – IDŐSZAKOSAN SZOKATLANUL ERŐS ÉS NAGY MÉRETŰ HULLÁMOK – ÁTGÁZOLNI ÉS ÚSZNI NEM BIZTONSÁGOS.

Jay már túl van azon, hogy ezzel foglalkozzon. Átslattyog a kapun, nehéz felsőruházattal, üllőlábakkal, a tekintetét le nem véve a tájról, hogy ne kattanjon meg. Ha az egyes pálya nem lett volna tele, akkor a rövidebb úton indult volna el a part szélére. Arrafelé a veszélyt jelző táblák csak még erőszakosabbak. NE BELŐLED VÁLJON A KÖVETKEZŐ ÁLDOZAT! NE PRÓBÁLJ MEG KIMENTENI SENKIT! MÁR LEGALÁBB 30 EMBER HALT MEG EZEN A PARTSZAKASZON! Egy hülye évente, ezt mondogatta Mitt. Imádott azzal hencegni, hogy Monastery Amerika legveszélyesebb partja.

Tehát amikor arra került a sor, hogy kinyírja magát, mégis mi mást választott volna?

A sár minden egyes lépésnél csicsogott Jay lába alatt. A bal oldalán egy bérelhető ingatlan magasodott ki a tölgyerdőből. A jobbján alacsony okkersárga dombok hullámzottak arany fűvel, melyet bojtos gyomnövények és kemény bokrok pöttyöztek. Köztük csak a nyílt ég látszott. Öt percet kellett felgyalogolni az ösvényen, és máris láthatóvá vált a puccos Carmel Meadows-i otthonok karlánca. Egy kutyával felszerelt idős, gazdag nő bármelyik percben felbiceghet a dombon. Bármelyik pillanatban megjelenhet.

Jay megfeszül, de még ezt sem érzi a nedvesruha ennél is keményebb szorítása alatt. Nem mondhatni, hogy az ember könnyedén el tud rejtőzni búvárfelszerelésben. Olyan ez, mintha az ember teljes fegyverzetben lenne.

Kilencven másodperccel később még mindig kitart a szerencséje. Átgaloppozik két gyalogoshídon, majd balra fordul. Egyetlen lejtő, és máris takarásba kerül. Most már jöhetnek az öreg hölgyek a kutyáikkal! A rejtekhelyen Jay átalakul. A Henderson ellazul a térdén és a könyökén. Az Oceanic összefonódik a gerincével. A reduktortömlő a csöveivel olyan megnyugtatóan lapogatja a vállát, mintha az anyja állna mellette. Jóleső suttogás öleli körbe: hullámtajték, vadrozs suhogása.

Ilyen is lehetett volna a búvárkodás, ilyen is lehetett volna a tenger. Már ha nem kényszerítették volna bele ezekbe a Felkelni, hétalvók! harci felkiáltása mellett.

Már csak öt lépés és a ködfátyol selyemkendője szertefoszlik. És itt lenne a tengerpart; Mitt sírja, melynek sziklaállkapcsa oly széles, mintha magát az óceánt is bekebelezhetné.

3000 PSI

Reggel a zöld hegyek lélegzetéből kelő ködtakaróba bújik az öböl. A legtöbb napon ez délre felperzselődik, de Jay már gyerekként megtanulta, hogy ne csapja be az ezüstös ég, mert az is képes megégetni. Mozdulatlanul izzadva áll ellen a ragyogásnak. A lélegzete bennreked, mint mindig, amikor meglátja a nyaldosó szürke habokat, az ellenálló forrongást, a mélyből feltörő szívóerőt; Monastery Beach szétloccsanó zűrzavarát.

A búvárok nem véletlenül hívják „Ravatalpartnak”.

Jay már legalább tucatnyi alkalommal merült itt Mitt-tel, de egyedül sosem. Mitt megígértette vele, hogy itt sose merül szólóban, amíg teljesen fel nem nő a feladathoz.

Vajon már teljesen felnőttnek tekinthető ehhez? Páran azt mondanák, hogy igen. Mitt búvárhívei szerint semmiképp. Hat nappal ezelőtt, amikor Fremonton sétált, egy búvárhaver – a neoprénbűz és a hatalmas karóra miatt lerítt róla, hogy az – leköpte Jay cipőjét. Faszkalap, mormogta a búvárhaver, és bizonyára azt gondolta, mindent tud Mittről, a csodálatos búvárról, és Jayről, a tékozló fiúról.

Talán a búvárhaver eleget tudott. Jay viszont nem bírt így élni. Még tizenkét hónap választotta el a főiskolától, bármilyen lesz is. Tizenkét hónapig még szabadon köpdöshették.

Monastery Beach csupán egy szerény homokfélholdként nyúlt el Carmel-by-the-Sea és a Point Lobos State Natural Reserve[6] között. Húszperces séta a turistáknak, akik épp útban vannak San Francisco felé; akiknek egy része háttal a víznek fog pózolni; akik közül párat majd elkap egy settenkedő hullám vagy beránt a sodrás. Ez a partszakasz csupán tapasztalt merülőknek való, és még azoknak is nagy alázattal kell a rejtett árkokkal bánni. Ha nem választották meg megfelelően a bemeneteli pontot, felboríthatta, benyelhette őket az áramlat, mint valami megpuhított morzsát.

A lehető legnagyobb csoda vagy talán a valódi borzalom huszonkét kilométernyire terül el a kékségben: a Monterey Canyon, a száznegyvenöt kilométer hosszú, másfél kilométernél is mélyebb hasadék, melynek mérete a Grand Canyonéval vetekszik. Fagyos fekete mélysége a világ legfurcsább teremtményeinek menedéke. Cingár nyúlványát Carmel Canyonnak nevezik, mely úgy mutat előre Monastery Beachen, mint a kaszás ujja. Vajon ez mit jelenthet?

Jay azonnal az emelt szintű angolórára gondol. Dante Infernójára, a Pokol kapuja feletti feliratra: Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.[7] Jay mormogása olyan lágy, mint a hullámok hangja.

– Ezt is hozzá kell csapnom az előjelekhez.

3000 PSI

Van itt egy sor falépcső, de az óceán már megrágta. A körülbelül tizenöt lépcsőfok spirálos, mint a kicsavart törölköző. Jay elindul lefelé, de az első lépés fájdalomhullámot indít el a sarkától a medencéjébe. A felszerelésének súlya alatt húsz centi lefelé olyan, mintha két métert zuhanna.

Megfeszíti a háta alsó részét, és továbbhalad lefelé. Ezek a fokok nyugatra dőlnek. Azok meg keletnek. Az utolsó meg olyan, mint a libikóka. Jay lecsusszan róla a lejtős végén. A lába már bokáig elmerült a tengerpart jellegzetes kerek szemű homokjában.

Öt lépést tesz lefelé, az ötödiknél át kell lépnie egy kétméteres hínárgubanc hulláján, mely úgy fest, mint egy bomlásban lévő delfin. Innen már a bérelhető ingatlanon is túllát, a hátborzongató kerítésen, mely egy óriási fa felfedett gyökereit igyekszik visszaszorítani. A partszakasz távolabbi, déli oldalán felfordulást lát.

Két hatalmas reflektort és pár tonnányi pöfögő generátort. Egy buldózer is mászik a nyugati peremnél, ásószájú, mint valami Monterey Canyon-beli szörnyeteg. Harminc vagy talán negyven ember is van itt, a korábban érkező kocsik sofőrjei.

– Bassza meg.

Jay bebújik egy félig gyökerestül kitépett fa mögé. Így nem lát ki. A búvárpalack súlya a kerítéshez szegezi. Alig bír állni, kapkodja a levegőt. A nedvesruhája vastag, de a szívverése átdöfi. Ha a mocskos parasztőrség kiszúrja, akkor megakadályozzák a merülését. Azt pedig nem engedheti. A családja, a közösség tisztelete mind azon múlik, hogy megmutassa, mire képes – mire képes Mitt Gardiner nélkül.

Jay az áramlatot nézi, mely a kis öbölbe fut, hosszú, tekergős tölcsérekben, majd saját súlya alatt elporlad, és újra lecsap; úgy csusszan, mint valami albínó kígyó, majd felnyög az élvezettől, amikor a tenger visszaszippantja a csorba fekete sziklák közé.

Ezek a kövek az egyik oka, hogy a búvárok sosem merülnek erről a helyről Monasteryn. Egyetlen rossz lépés, és már lent is vagy. De a sziklák csak kábé hatméternyire nyúlnak el. Jay üvölt magának pár bátorító szót, amit senki sem hallhat meg az óceán morajlásán át.

– Gyorsan menj át rajta! Ha esel, akkor előreess, aztán rúgj egy erőset! Érj át a veszélyzónán, mielőtt újabb hullámok jönnének!

Ezen parancsszavak úgy hangzanak, mintha egyenesen Mitt-től érkeztek volna, ezért Jay hozzátesz gyorsan pár lelkesítő kifejezést is, amit az apja sosem tett volna meg.

– Menni fog, Jay! Hatvan másodperc, és át is érsz rajta! Olyan ez, mint a biciklizés.

Csak pár másodpercig lesz látható, aztán elfedik a sziklák. Behajlítja a térdét, megerősíti az úszókat a lábán. Kifúj öt gyors lélegzetet, hogy felkészüljön. A maszkot a bal kezében tartja, a jobb kezével a búvártáskát markolja. Az öngyilkoskapocs harangjátékszerűen csilingel. Nem számít, mennyire keményen is ér a vízbe, nem veszítheti el a táskát.

Anélkül mégis hogy a fenébe hozná fel az apja maradványait?

2021

Valamilyen formában tizenkét hónapon át az egész családja maradványait cipeli magával, amíg a barátaival él. Ami elég nagy dolog egy világjárvány tombolásának idején. A karantén ugyan minden barátját megviseli, de Jay úgy gondolja, hogy mégis ő az, akivel a legjobban elbánt a dolog, mert nem támaszkodhat a családjára. Profi már abban, hogyan kell befogadott gyereknek lenni, örökkön igyekezve beilleszkedni az őt befogadók köreibe, betartani minden Covid-szabályt, amit követnek vagy épp figyelmen kívül hagynak. Az orra már sajog a tesztektől. Kimerült és magányos, és rengeteg ideje van gondolkodni. Csak az segít rajta, hogy elmerül az iskolai feladatokban.

Csupán a szabad ég alatt tud lélegezni. Egy szerda reggelen, amikor kilép a napfénybe az online órái között, Hewey-vel fut össze Tarshishék postaládája mellett, aki Covid-maszkban, szafarikalapban, túlzottan felhúzott nadrágban feszít, zsebre vágott kézzel. Hewey kocsijának jelenléte nem teszi kevésbé földöntúlivá a felbukkanását.

Abban a másodpercben, ahogy Jay meglátja őt, már tudja is. Az augusztusi levegő olyan vaskossá válik, mint a tengeri moszat. Talán most először kívánja Jay, hogy bár az óceánban lehetne, hogy minden gond nélkül ellebegjen Hewey felett, ahelyett hogy összeomoljon a gyepen medúzaszerű kocsonyalábain.

Hewey felsegíti, Jay meg a karjába kapaszkodik. Laza gyászfátyol a keze. Megcsapja szőlőillatú kölnijének félelemszaga. Az aranylánc keménynek hat félig kigombolt inge alatt. Jayt nem tanították meg arra, hogyan öleljen meg egy férfit, ennek ellenére megteszi, és olyan érzése van, mintha teljes súlyával Hewey-ra nehezedhetne, mert az öregember bárhogy is, megtartja őt.

– Sajnálom, fiam.

Jay bólogat Hewey vállának feszülve, retteg attól, hogy bármit is mondjon, mert mi van, ha zokogás bujkál a torkában? És mi van akkor, ha a zokogás magával sodor még több hüppögést? Hewey karja olyan, mint Jay búvármellényének a pántjai.

– Öngyilkosság volt. Ezt el kell mondanom.

Jay újra bólint. Erre rájött. Az utolsó hír, amit hallott, hogy az apja kikerült a kórházból, mert már minden egyes orvosi eszköz csődöt mondott.

– Az evezősömön voltunk, fiam. Beleugrott. Fogalmam sincs, hogyan érzek ezzel kapcsolatban, de ez történt. Mondtam anyádnak, hogy én szeretném megosztani veled a dolgot.

Jay kiegyenesedik. Minden érzését elzárta, és büszke rá. Hewey ugyan mosolyog, de Jay látja, hogy idős szemhéja képtelen visszafogni a könnyeket. Jay sosem hibáztatná Hewey-t az apja öngyilkosságáért, és tiszteli benne, hogy ezt ő is tudja róla.

– Apa arra használt téged, hogy kividd. Tudta, hogy nem tudsz úszni.

Hewey angyalian mosolyog rá.

– És sosem hagyott fel azzal, hogy ezt felhánytorgassa, hogy megtörje a mogyoróimat.

Jay felnevet. Micsoda áldás egy ilyen pillanatban. Hewey leveszi a szafarikalapját, és letörli az izzadságot. Jay ellágyul. Ez az idős ember elveszítette a legjobb barátját a hajóján. Bizonyára gyászol, és bűntudata is van. Jay helyett cipeli ezt a súly. Hewey a kocsija felé mutat.

– Eljössz velem anyádhoz?

Jay bólint. Nem hozza a pénztárcáját, egy szót sem szól Chloénak. Beszállnak.

Csak amikor a motor felmordul, akkor kérdezi meg:

– Hol történt?

– Monasteryben.

Hewey ugyan zsidó, de egy műanyag Szent Kristóf-figura van a műszerfalára illesztve. Az utazás védőszentje. Jay megérinti. Hibásan öntötték a formát, amitől úgy fest, mintha Szent Kristóf kacsintana.

3000 PSI

Anélkül lehetetlen a teljes életedet búvárkodással tölteni, hogy ne tudd meg, mit tesz az óceán a holttestekkel. Mitt Gardinert bizonyára hatalmas dögevők vonszolták el. Talán cápák is. Hat hónappal az eset után a holttestét a csontokig letakarították. A tény, hogy a csontjait még nem szúrta ki egyetlen búvár sem, azt jelentette, hogy bizonyára sziklák vagy sűrű növényzet rejti. Jay abban reménykedik, hogy megtalálja az apja koponyáját, de bármit elvinne, amit meglát. Combcsontot, pár bordát. Egy maréknyi ujjcsontot, melyek mintha játék kockák lennének. Ezzel rendes, legális temetést szervezhetne Mitt maradványainak, és akkor nem kéne az a Moss Landing-es álsír. Talán ezzel megadná az oly vágyott, misztikusan hajszolt „lezárást” az anyjának és a testvéreinek, akik aztán esetleg visszafogadnák őt a nyájba.