I. RÉSZ

IDA

1. FEJEZET

1863. július–december

Fiatal lány állt a búzaföld szélén. A búza alig arasznyi magasságú volt, és mikor a lány lehajolt, hogy a kalászokat közelebbről szemügyre vegye, látta, hogy a legtöbb üres, vagy egy-két szem lapul csak benne. Felegyenesedett, hunyorogva felnézett a felhőtlen, világoskék égre, mintha csak onnan várna segítséget, aztán ingujjával megtörölte izzadt homlokát, megigazította olcsó szalmakalapját, hátrasimította fekete haját, és lassan elindult a tábla mellett húzódó poros úton. A túlsó oldalon kiégett legelő terült el végtelenül. Nem zöldellt, szinte kopaszra égette a nap. A föld megrepedezett, s felette hullámzott a levegő a forróságtól. Ahol máskor marhák legeltek, most élettelen volt a táj. Még odább gémeskút gémje szúrta át a levegőt, remegett az is a hőségben, s a délibáb csalóka játékának köszönhetően nem egy, de két gém látszott egymás mellett.

A lány – a Kecskemétről való Ferenczy Ida kisasszony – elnézte egy ideig ezt a furcsaságot, hogy tudván tudja, egy kút van arra, most mégis kettő látszik, s arra gondolt keserűen, hiába látszik kettő, ha egyszer csontra ki van száradva; elég lenne belőle egy is, csak lenne benne víz. Nem sietett, elgondolkozva lépkedett a kihalt úton. Égbe nyúló, oszlop alakú jegenyefák szegélyezték az utat, még azok zöldjébe is sárga levelek vegyültek, mintha már ősz volna.

A marhák elhullottak szinte mind, az őszi vetésből csak vetőmagnak való lett, a tavasziból még az sem. Már a tavalyi év is gyengébb volt a szárazság miatt, de ilyet, mint ami az idén mutatkozott, a legöregebbek sem láttak még, Ida meg végképpen nem. A híres, Kecskemét környéki Ferenczy-földek gyalázatos állapotban voltak, de nem csak az ő családjának birtoka festett ilyen siralmasan, hanem országszerte minden szántó, minden kert. Ida a tanyájukra tartott, s ahogy közeledett, két piszkos kuvasz szaladt elébe hangos csaholással. Nem félt tőlük, az ő kutyái voltak, és mikor odaértek hozzá, körülszaladgálták.

– Miért nem bújtok el az árnyékba? – kérdezte tőlük halkan. A kutyák lihegtek, és szorosan a nyomában lépkedtek, ilyen kísérettel ért a tanya udvarára.

A tornácon, a hűvösön három férfi ült körbe egy kis, kerek asztalt, és ferblit játszottak elmélyülten. Az egyikük Ida apja volt, Ferenczy Gergely uram, alacsony, köpcös, bajuszos férfi, arcát ráncok szántották, de a mozdulatai erősek és lendületesek voltak. Mellette ült a bátyja, azaz Idának nagybátyja, Laci bácsi, hasonló felépítésű, tekintélyes, idős úr, meg a szomszéd birtokos fia, Dőry Kálmán. Ida bosszankodva vette tudomásul, hogy a szomszéd megint náluk tölti az idejét, a héten immár harmadjára. Az apja éppen magasra emelt egy üvegkancsót, azt lóbálta a kezében.

– Viktória! Vikuska!

Tizenkét éves, sovány, copfos kislány szaladt elő a házból. Engedelmesen elvette apja kezéből a kancsót, s mire Ida a tornáchoz ért, Vikus már fordult is, borral megtöltve tette le az üveget az asztalra.

Mikor meglátták Idát, a férfiak felemelkedtek a székükből, az apja oda se tekintve azonnal vissza is huppant, Laci bácsi barátságosan ráhunyorgott, de nagy figyelmet ő sem szentelt neki, hanem a harmadik, Dőry Kálmán, állva maradt, s tovább nem érdekelte a ferbli.

– Iduska, ebben a hőségben kint csatangol egyedül a földeken? Kezdtünk aggódni kegyed miatt, hogy hol marad ilyen sokáig.

– Aggódni? – nézett végig rosszkedvűen Ida a férfiakon. – Nem látom, hogy nagyon aggódtak volna. De meg okuk sem lett volna rá.

Nem örült, hogy azok ott hűsölnek a tornácon, és kártyáznak. Tudta pedig, hogy mivel az aszály tönkretett mindent, hiába is munkálkodnának. Az ő lelkiismerete mégis megkívánta, hogy ugyanúgy sürgölődjön egész nap, mintha bármi haszon kijönne a munkájából. Nem is volt kedve ott maradni velük, inkább bement a konyhába, hogy a vacsora után nézzen. A sarokban, jól megvetett szénaágyon a bátyja feküdt betegen.

– Hogy érzed magad, Ádám? – kérdezte tőle, miközben a kezét a fiú homlokára tette. Megkönnyebbülten érezte, hogy száraz és hűvös, elmúlt a láz, ami napok óta gyötörte.

– Jobban, Iduska. Sokkal jobban – mondta rekedt hangon Ádám. Sovány, fehér arca volt, folyton betegeskedett születése óta. – Ha nem félnék úgy tőled, kimentem volna kártyázni apánkkal.

Ida elmosolyodott, most először, hogy hazatért. Valóban, reggel szigorúan megtiltotta Ádámnak, hogy kikeljen az ágyból.

– Ha jobban vagy, felkelhetsz most már. Hozok mosdótálat meg tiszta ruhát.

Elrendezte a bátyját, aztán kiment az udvarba, hogy megetesse az állatokat. A kishúga, Viktória ott téblábolt a nyomában. Az egyik ól sarkában piszmogtak sokáig, mert ott a kiszárított, szalmával töltött tökhéjakban naposcsibék lapultak, azokat nézegették gyönyörűséggel. Friss vizet töltöttek nekik, nézték, ahogy isznak.

– Itt ül apánkkal ebéd óta – tört ki egyszer csak Vikusból.

Ida ránézett a húga aggódó arcocskájára.

– Tudom – sóhajtotta. – Hát hová menjen már az ember, ahol békét hagynak neki? Itt vagyunk a tanyán, mindentől távol, s ide is utánunk jön.

– Biztos, hogy nem fogsz hozzámenni? Ha megint megkérne?

Ida megölelte Vikuskát.

– Megmondtam már ezerszer. Nem hagylak el benneteket. Hamarabb fogsz te férjhez menni, mint én! – nevette el magát, és végigsimított a kislány haján. Miközben a kezét emelte, tekintete a csuklóját körülfutó vékony, fonott karkötőre esett. Anyja jutott róla az eszébe, tőle örökölte. Tüdővész vitte el szegényt, túlságosan korán, hét esztendővel ezelőtt. A karkötő nem akármilyen ékszer volt: tizenhárom kis kövecskét fűztek fel, minden kövecskére egy betűt véstek, amelyek azonban összeolvasva semmilyen értelmes szót nem adtak ki. Csak a beavatottak tudták, hogy a tizenhárom aradi vértanú nevének kezdőbetűit jelölik, és csak titokban lehetett hordani.

Anyjuk halála óta ő gondoskodott Viktóriáról, ő gondozta a bátyját, Ádámot is, és esze ágában sem volt ezen változtatni, hiába sürgette volna az apja is, Laci bácsi is, hogy ideje lenne már férjet választani. Huszonnégy évével tulajdonképpen máris vénlánynak számított, de Ida nem tartotta ezt olyan nagy tragédiának. Úgy gondolta, az ő feladata a családja gondozása. S ezt nem tekintette áldozatnak, mivel a szíve teljesen bezárva maradt Kálmán esztendők óta tartó udvarlására.

Nagy egyetértésben tértek vissza a házba a húgával, és nekiláttak a vacsorának. Dőry Kálmán még mindig nem ment haza, így Ida kénytelen volt őt is meghívni, pedig csak kása volt; nem olyan eledel, amit kedvezőbb időkben vendégnek kínálnának. Senki nem tette szóvá a szerény vacsorát, ő mégis dacosan, védekezésre készen szedte le a tányérokat. Mikor éhínség van, és a szegény nép a búza konkolyos ocsúját is megőröli, meg fakérget darál, s azt keveri a liszt közé, hogy több legyen, akkor ne támasszanak kifogást ez ellen a vacsora ellen. S hogy a cselédet el kellett küldeniük, s maga szedi le, s húgával együtt mossa el a tányért, azon se csodálkozzék senki.

Elcsendesedtek ekkorra a férfiak, kipanaszkodták már magukat kellőképpen az aszály, a politika és az adók miatt, ültek csak elmerengve, és jobb híján Idát figyelték. Kálmán úgy terpeszkedett az asztalnál, legalábbis Ida azt érezte, mintha családtag lenne.

Mikor a lány mindent elpakolt és elmosogatott a húgával, kioldotta a kötényét, a szék támlájára hajtotta, szembefordult a társasággal, és kihívón nézte őket, anélkül, hogy egy szót is szólt volna. Laci bácsi megértette végre ezt a nézést, és felcihelődött az asztaltól.

– Soká maradtunk – dünnyögte, és fejébe nyomta a kalapját. – Isten áldjon benneteket.

Kálmán megvárta, hogy Laci bácsi elinduljon, s csak akkor állt fel ő is az asztaltól.

– Köszönöm én is a szíves vendéglátást.

– Máskor is örömmel látunk, fiam – felelte Ferenczy Gergely. – Kísérd ki Kálmánt, Ida. A kutyák nem ismerik úgy, mint a nagybátyádat.

Ida hátsó szándékot sejtett az utasítás mögött, de nem akart ellentmondani, s kedvetlenül megindult Kálmán előtt az istállóhoz, ahová a fiú lovát bekötötték. Kálmán szó nélkül követte, és Idának csak úgy égette a hátát a tekintete. Megvárta, míg Kálmán elővezeti a lovát, aztán maga mellé parancsolta a körülöttük szaladgáló kuvaszokat.

– Isten megáldja, Kálmán.

– Várjon, Iduska.

Ida ellenségesen nézett rá, és Kálmán jól látta ezt, mégis belekezdett.

– Tudja biztos, hogy mit akarok mondani. Kétszer kértem meg eddig, kétszer utasított vissza. Most megkérdezem még utoljára: akar-e hozzám jönni feleségül? Ha most nemet mond, esküszöm, nem háborgatom tovább.

Ida már válaszra nyitotta volna a száját, de Kálmán közbevágott.

– Várjon, hadd fejezzem be. Hogy mit érez, nem tudhatom. Azt tudom, hogy én szeretem magát. Mindig is szerettem. Ha maga nem tudja ezt ugyanolyan szerelemmel viszonozni, elfogadom azt is. De gondolkodjék, huszonnégy éves, s nincs a környéken más, aki elvenné. Mellettem biztonságban élhetne. Erős vagyok, vagyonos, földjeim, jószágaim elegek ahhoz, hogy ne kelljen nincstelenségtől tartania, még ezekben a nyomorú aszályos években sem. Tökéletes úrnője lehetne a gazdaságnak. Maga erre termett. Ebben nőtt fel, érti a dolgát. Mellettem könnyebb dolga lehetne, nem kellene magának végeznie minden ház körüli munkát, három cseléd lenne maga mellett.

Ida csüggedten ingatta a fejét.

– Nem hagyom el a családomat. Még mindig szükségük van rám, és mindig is szükségük lesz. Nekem kell betölteni anyám helyét.

– Iduska, tudja, hogy maga vette magára ezt a terhet. Lehetne ez másképpen is. Édesapja, hála istennek, ereje teljében van, boldogul egyedül. Testvérei, míg az ön gondozására szorulnak, jöjjenek önnel. Maradjanak ön mellett. Látja, minden ellenvetésére van válaszom.

Ida csak nézte meredten a fiút. Magas volt, széles vállú, majd kicsattant az egészségtől, és valamiért az ő kezéért esedezett. Érte, az alacsony, sovány, szépnek sosem mondott Ferenczy Idáért. Aki most szürke, otthoni ruhában állt előtte, a hőségtől halántékára tapadtak fekete hajfürtjei, a nap sötétre égette az arcát, a munka durvává tette a kezét. És mégis. Pedig soha nem biztatta semmivel. De tudta, hogy megint vissza fogja utasítani. Az ész okán el kellene fogadnia, valóban, de nem képes az eszével dönteni. Régi emlék furakodott a gondolatai közé. Kálmán szorította magához, erővel, hogy moccanni sem bírt. „De Iduska – lehelte a fülébe –, hiszen úgyis nemsokára összeházasodunk”, s felhúzta a szoknyáját. Ida gyomra összerándult az undortól, ami még mindig eltöltötte, valahányszor eszébe jutott az az este, és elhessegette a felbukkanó képet. Akkor kosarazta ki először Kálmánt.

– Meghallgattam, Kálmán, megértettem, amit mondott. Becsülöm, tisztelem a szándékáért, de nem tudok másként felelni, mint eddig. Bocsásson meg nekem, de nem lehetek a felesége.

Kálmán hátrébb lépett, és a visszautasítás miatt nem szomorúság, hanem harag lobbant fel a szemében.

– Ostobaság, amit csinál! Tönkreteszi az életét! Azt hiszi, nem tudom, miért nem fogadja el az ajánlatomat? Tudom, hogy Pesten szédítették meg! Beszélik, kiért epedezik. Hiszen maga okosabb ettől, egy ilyen értelmetlen vonzalom miatt nem döntheti romba a jövőjét!

A lány védekezőn hátrébb lépett, de nem szólt semmit. A hallgatástól Kálmán felbátorodott, és még hevesebben folytatta.

– Így van, tudom, hogy így van! Milyen hazug ábrándokba ringatta magát? Mit gondol, érdekelheti maga egy pillanatig is azt az embert? S ha igen, mit akar tőle? Lesz a szeretője, mint annyi más asszony?

– Elég most már. – Ida összeszorított szája közül halkan, de határozottan folyt ki a szó.

– Többet vártam magától. Azt hittem, van még józan esze, tud még értelmesen gondolkodni.

– Elmondtam a válaszomat, további magyarázattal nem tartozom önnek. Ha úriember, felhagy a sértegetéssel, és tudomásul veszi, amit mondtam.

Büszkén égnek emelte a fejét, mereven biccentett.

A fiú a kengyelbe dugta a lábát, és fellendítette magát a nyeregbe.

– Bánni fogja, hogy így döntött, keservesen bánni – mondta a magasból letekintve a lányra. – Csakhogy már késő lesz – vetette oda még búcsúzóul, azzal megsarkantyúzta a lovát, és elvágtatott.

Ida továbbra is összeszorított szájjal, merev testtartással, mint aki karót nyelt, visszaindult a házba. Már látta maga előtt az apját meg a húgát, akik alig várják, hogy megtudják, mi történt közöttük. Félúton megtorpant. Nem mehet most vissza így a házba, felindultan, nem lenne képes felelni a kérdéseikre, előbb ki kell sírnia magát, s meg kell nyugodnia. Megfordult, szinte futott, az istálló mögé került, nyomában hűségesen ügetett a két kuvasz.

Mikor először visszautasította, vagy hat esztendeje is elmúlt már, megmondta neki, komolyan, őszintén, hogy semmit nem érez iránta. Kálmán akkor meg is értette. Megnősült, kislánya született, de a fiatalasszony meghalt, s Kálmán, immár özvegyemberként, ismét a Ferenczy-házba kezdett járni. Két éve megkérte megint. Ida akkor tért vissza Pestről, ahol a nagynénjénél vendégeskedett. A feje tele volt a fényes pesti élettel, és egy férfi képével, egy nagyúréval, több ezer hold uráéval, aki átható, kék szemével mintha a bensőjébe látott volna, és aki úgy tudott beszélni vele, hogy neki elhitte: megérti lelkének minden rezdülését. Szeretetre méltó volt, megnyerő, ellenállhatatlan. Csak az volt a baj, hogy ezt nemcsak Ida látta így, hanem rajta kívül szinte minden lány és asszony. Emellett örökre elérhetetlen is volt a számára, nemcsak azért, mert társadalmi állásukban szakadékok választották el őket egymástól, de azért is, mivel ez a férfi boldog házasságban élt. De valóban boldog a házassága? – tűnődött Ida. Nos, mindenesetre házasember, s már csak ezért is ostobaság egy percet is rá gondolnia. Két év telt el, mióta hazatért Pestről, két éve szívós munkával igyekszik kiverni a fejéből Pestet és Andrássy grófot, s ha ez legtöbbször napközben sikerül is, az éjjeli álmokkal szemben tehetetlen volt.

Most halkan szipogott az istálló mögött, az egyik kutya az ölébe hajtotta a fejét, a másik ráfeküdt a lábára, és szűkölt együttérzése kifejezéseként. Hiszen elutasított ő már mást is Andrássy gróf miatt, nem csak Kálmánt. Régi vőlegénye merült fel most a gondolataiban, Horváth Gyurka. Látta magát, a fiú betegágya mellett ült, lovasbalesete volt, legalábbis Idának azt mondták, s Gyurka a balesetben elveszítette fél szeme világát. Ott feküdt, fél szemén kendő, bágyadtan, fájdalmai voltak, és ezt mondta Idának: „ígérje meg, hogy a feleségem lesz”. Ida pedig ráhagyta: „A felesége leszek.” Nem volt hosszú jegyesség, fűzte tovább a gondolatait keserűen. Pár hónappal később visszaadta a gyűrűt Gyurkának.

Igaz volt minden, amit az imént Kálmán mondott. Épp azért fáj így, mert igaz volt. Ott maradt a szíve örökre Pesten, ahol nincs semmi dolga. Azokkal az emberekkel szeretne lenni, akik azóta meg is feledkeztek tán róla. Megtörölte a szemét. Rendben, igaz, amit Kálmán mondott, de azért büszkesége maradt még neki. Ha nem is kell ő Pesten senkinek, ha ide is köti a családja, azért még nem kell férjhez mennie olyan valakihez, akitől irtózik. Kiveti a fejéből végleg Pestet, és legfőképpen Andrássy grófot, az egész ottani társaságot. Lesz majd dolgos, családjának élő, jámbor leány. Hiszen az volt az utóbbi két évben is. Csak eddig még néha eltöltötték ábrándok, hogy megváltozhat az élete, valami csoda folytán… De milyen csoda is történhetne? Még kigondolni sem tudott olyasmit, hogy ő valaha is közéjük tartozhasson. El kell már felejteni őket, örökre el, s élni alázattal az itteni, kecskeméti valóságban. Nincs itt neki rossz dolga, csak ez az aszály múljék már el felőlük, és a szükség ne szorítsa őket.

Visszatért a házba, és megállt az édesapja előtt. Ferenczy Gergely ugyanott ült, az asztalnál, ahol hagyta őt, és pipázott. Elég volt csak ránéznie a lánya kisírt szemére, makacsul összeszorított szájára, Idának meg sem kellett szólalnia, máris tudta, ezúttal is kosarat kapott Kálmán.

– Azért nem kell így elkeseredni – mondta neki az apja. – Eddig is megvoltunk, ezután is megleszünk itt együtt.

– Nem haragszik, édesapám?

– Nem szabad azt erőltetni, amihez ennyire nem fűlik a fogad.

Ferenczy uram kitárta a karját, Ida odaszaladt, és az apja vállába fúrta a fejét, mint kislány korában.

– Jól van, jól van – dörmögte az öreg. – Most már megmondhatom, örülök neki, hogy itt maradsz a háznál. Bizony nagyon hiányoztál volna. Épp elég árvák vagyunk így is, anyátok nélkül.

Erre már Vikus is odaszaladt, és egyszerre átkarolta mindkettőjüket, apját is, Idát is.

– Bizony jó, hogy nem mész sehová, drága nővérkém.

Az aszály tönkretette az egész termést, nemcsak Ferenczyéknél, de mindenhol az országban. Nyár végén már látszott, nincs értelme tovább a tanyán maradni. Csak a szívük vérzett, mikor a kietlen földeket nézték. Nem volt még rá példa, hogy az évnek ebben a szakában ne a tanyán lettek volna, most mégis azt mondta Ida az apjának:

– Menjünk vissza a városba.

Ferenczy uram gondterhelten dörzsölte a halántékát, de nem tudott semmit felhozni amellett, miért kellene maradniuk.

– Menjünk vissza, apám. Ádámhoz közelebb lesz az orvos, ha bármiért is szükség volna rá. Apámnak meg kényelmesebb odabent.

Ferenczy Gergely nem nézett a lánya szemébe, továbbindult, mintha valami dolga volna, s úgy szólt csak vissza távoztában:

– Holnap felpakoljuk a szekereket.

Kecskeméten, a városi házukban az egész család fellélegzett egy kicsit, amiért nem kellett minden nap a kisült földeket látni. Az aszályos esztendő hatásait azért persze érezték így is. Éhínség éppen nem fenyegette őket, s adakoztak is buzgón a plébános hívására, de el kellett hagyniuk minden fényűzést és pazarlást. Ida nem bánta a lemondásokat. Cselédek híján rá maradt minden otthoni munka, nem is volt már más gondolat a fejében, mint hogy délben időben asztalon legyen az ebéd, fel legyen seperve az udvar, ne verje fel a gaz a veteményest. Könyvet, írott betűt akkor látott csak, míg Vikust tanítgatta. Valahol, a lelke mélyén örült is, hogy feláldozhatja magát a szeretteiért. Ezzel igazolta saját maga előtt, hogy volt értelme otthon maradnia, és jól tette, hogy Kálmánt elutasította.

Így múlt el a nyár, és már szeptember közepén jártak, mikor végre történt valami, ami kimozdította Idát az egyhangú hétköznapjaiból. A városba új főügyészt neveztek ki, Karlovszky nevezetűt; a főügyész és a felesége már az első héten ebédet kívántak adni, hogy találkozzanak a városka jelesebb személyeivel. Ferenczy Gergely, aki városi tanácsnokként gyakran megfordult a városházán, már a megérkezése napján találkozott Karlovszky Gusztávval, és elfogadta a meghívását.

Ida és Vikus egész izgatottak lettek erre a hírre. Olyan régen nem voltak már sehol, s náluk sem járt senki, hogy megörültek a lehetőségnek. Az apjukat kérdezgették, hogy mit tud a főügyészékről.

– Karlovszky úr tiszteletre méltó, komoly ember. Nagy tudású, szorgalmas férfinak tűnik, aki egészen a hivatalának él. Az asszonyával nem találkoztam, de róla nem mondanak jókat. Állítólag nagy kékharisnya. Német meg francia regényeket olvas, és verset ír. Most maga köré akar gyűjteni minden finomabb hölgyet itt a városban, hogy legyen társasága. Félek, nagyon fennhéjázó természete lehet. Az ebéd előtt el kell mennetek hozzá látogatóba, lányok, bemutatkozni. Öltözzetek fel majd rendesen.

Idának megdobbant a szíve az apja rövid leírását hallván. Tehát lesz itt valaki, akivel könyvekről lehet beszélgetni. És hátha nem is olyan gőgös, ahogy az apja mondja. Már másnap felkerekedtek Vikussal, hogy meglátogassák az érdekesnek tűnő főügyésznét. Nem volt Idán abroncsos szoknya már időtlen idők óta. Vikus segített befűzni, s ráadni az egyetlen, délutáni látogatásokra alkalmas öltözetét, egy világoskék ruhát, amelynek a nyakát és az ujját csipke díszítette. Vikus megfésülte a haját is, ügyes kis kezével remek frizurát készített, feltornyozta a feje tetejére, hajtűvel beletűzte a kis kalapkát, és íme, egy divatos fiatal úrilány nézett vissza a tükörből a mostanában látott gazdasszony helyett. Bármely európai nagyvárosban szégyenkezés nélkül indulhatott volna vizitre ebben az öltözetben.

Vikus ellenben elégedetlenül szemlélte magát, bármilyen gonddal is fonta copfba a haját Ida.

– Copfok és boka felett érő szoknya – húzogatta a száját. – Szeretnék már tizennégy lenni.

– Csoda szép vagy – mondta Ida, miközben sietősen felhúzta a kezére a világos cérnakesztyűt, s már kint is voltak az utcán.

A szokatlan, kényelmetlen, mégis jó érzéseket keltő ruhájukban átbillegtek a Kőrösi utcába. Nem siettek, élvezték a szeptemberi napsütést. Az út, sajnos, még így sem tartott sokáig. Egykettőre ott álltak Karlovszkyék sárgára festett, zöld spalettás, zöld kerítéses háza előtt. Ida jobbra-balra tekintgetett, míg az udvaron átmentek. Felfuttatott szőlő, majd virágágyás szegélyezte az utat. Csinos, rendezett porta. A szokásos, hosszan hátranyúló háznak középtájt nyílt az ajtaja, kicsi, üvegtáblás ajtó, amit függöny takart, s mikor beléptek, a cselédlány megkérdezte tőlük:

– Kit szabad bejelentenem?

Ida átnyújtotta a névjegyét, s míg a cseléd eltűnt vele, várakoztak.

Nem is a cseléd, hanem maga a ház úrnője jelent meg pár perc múlva, széles mosollyal az arcán. Meghajtották egymás előtt magukat, mély térdhajlással, ahogyan a tánciskolában tanulták.

– Mennyire örülök a látogatásotoknak! Az én nevem is Ida, de engem mindenki Tildának nevez. Hívjatok ti is így.

Az asszony hangja kicsit rekedtes, de meleg és közvetlen volt. Tetszett Idának, csakúgy, mint nyájas arca, divatos, városias öltözete.

– Gyertek, kerüljetek beljebb! – barátságosan Idába karolt, s bevezette a házba.

A szalonban bársonyabrosszal borított, kerek asztal mellé ültette őket, az asztalon előre odakészített porcelánkanna állt, s az asszony maga töltötte ki a vendégeinek a teát. Ida növekvő rokonszenvvel nézte, és megállapította magában, hogy nincs ebben az asszonyban semmi fennhéjázás, és semmi gőg. Tilda közben megállás nélkül beszélt.

– Két hete, hogy beköltöztünk. Gusztimat azóta alig látom, folyton dolgozik, de nem unatkozom én sem. Bájos kisváros Kecskemét, eddig nagyon tetszik, s igazán mindenki elragadó. De bárkivel beszélgettem, mindenki azt mondta: ha hozzád illő barátnőt keresel, Ferenczy Ida kisasszonyra van szükséged. Művelt, olvasott, fővárost megjárt, mégis egyszerű és szerény. Mikor ezt meghallottam, arra gondoltam, éppen őrá van szükségem!

Ida zavarban volt.

– Valóban ezt mondták rólam?

– Bizony, így mondták. Gyertek, hadd mutassak valamit!

Karcsú, hajlított lábú cseresznyefa íróasztal állt az ablak előtt, ennek húzta ki az egyik fiókját, és sűrűn teleírt lapokat vett ki belőle. Ida ránézett az írásra. Tiszta, lendületes betűk, áthúzás, javítás nélkül.

– Most ezen dolgozom. Gusztimon kívül még senkinek sem meséltem róla.

– Egy regény? – kérdezte Ida.

– Így van. Nagyon az elején tartok még, de a címe már megvan: Egy munkácsi rab története. Én Munkácson születtem.

– Miről fog szólni? – kérdezte kíváncsian Ida.

– Miután a harc elbukott – mondta az asszony, s nem érezte szükségét, hogy elmondja, melyik harcról beszél –, sokakat a munkácsi várba zártak be. Voltak, akiket megöltek, másokkal betegség végzett a mostoha viszonyok miatt. Sok mindent láttam a saját szememmel, vagy hallottam az ismerőseimtől. Talán sosem kerülhet olvasóközönség elé, mégis úgy tartom, kötelességem megírni, hogy fennmaradjon ezeknek a hősöknek a története – mondta mély meggyőződéssel.

Ida tisztelettel nézett rá, kicsit meg is lepte, amit hallott, mert nem ilyesféle írásra számított volna ettől az asszonytól. Szemügyre vette a kéziratot, és találomra olvasni kezdett belőle, fennhangon, hogy Vikus is hallja:

– „Amint letekintek a mély sánczba, egész lelkierőmre volt szükségem, hogy fölindulásomat el ne áruljam. Mennyi szép és deli alak járt ott, kezeiken és lábaikon zörgő lánczokkal! Arczukon bús és komoly kifejezés, szemeikben a bátorság szikrája; úgy álltak e kőszikla alatt, mint szabadságuktól megfosztott oroszlánok – kik még fogságukban is megtartották fönségüket.”[1] Mennyire szép ez a mondat!

– Neked pedig igen szép beszédhangod van. Volna kedved felolvasni nekem az eddig írtakat? Nagy segítség lenne, ha mástól hallhatnám a saját szövegemet, jobban észrevenném, ami javításra szorul benne. S cserébe kitaníthatlak a felolvasás fogásaira, a hangsúlyozásra, a levegő beosztására, hogy ne fulladj ki a mondat vége előtt, és hasonlókra. Néhány éve lehetőségem volt egy hírneves színésszel gyakorolni, megtaníthatom neked, amit tőle megtudtam. Így mindketten egymás hasznára lehetnénk. Mit szólsz?

Idának nagyon is tetszett az ötlet.

– Alig várom, hogy belekezdjünk!

– Csodás. Lássuk csak – gondolkodott el Tilda –, akkor elvárlak ide hozzánk minden kedden, teára.

A keddi teák lettek ezután Ida életének új fénypontjai.

Az otthoni, munkára való, viseltes ruhával együtt letette a háziasszonykodás ezer nyűgjét-gondját is, s míg Vikus segített neki elkészíteni a frizuráját, beszorítani a fűzőt, átváltozott tudásra éhes, fiatal úrilánnyá.

December volt, advent ideje, s a barátnője szegfűszeggel ízesített forralt borral várta az aznapi felolvasásra. Amennyire az ínséges idők engedték, az asztal meg volt pakolva mindenféle, ilyenkor szokásos süteménnyel. Ida sem érkezett üres kézzel, az asztal szélére tette a selyemszalaggal átkötött kis papírdobozkát, amelyben a saját készítésű kalácsot hozta.

A forralt bortól hamarosan jókedvük kerekedett, s talán még egy napon sem nevettek annyit, mint aznap. Minél inkább fogyott a bor, Ida annál több hibát vétett a felolvasásban, s annál élénkebben hangsúlyozta az egyes szereplők hanghordozását. Egy idő múlva azonban tompán sajogni kezdett a halántéka, és elfogyott a jókedve. Az olvasása unottá vált, s ahogy felsandított a lapokból, látta, hogy a barátnője is elnyomott egy ásítást. Összecsukta a könyvet.

– Mára talán elég lesz ennyi. Jövő héten folytatjuk majd.

Tilda nem tiltakozott. Felemelkedett a fotelből, Idába karolt, hogy a kijáratig kísérje a barátnőjét. A kijárathoz hosszú folyosó vezetett, amelyre nemcsak a szalon nagy üveges ajtaja nyílott, hanem a többi szoba ajtaja is. Míg végighaladtak a folyosón, éppen akkor nyílott a főügyész dolgozószobájának ajtaja is, Gusztáv hangját hallották, amint a vendégétől búcsúzkodik, majd a folyosóra lépett egy úr, s maga a főügyész. Mindez oly egyszerre történt, hogy az urak és a hölgyek majdnem egymásnak ütköztek.

– Pardon – lépett hátrébb a hölgyek útjából a főügyész vendége. Sötétzöld kabátot viselt, a fél szemét fekete selyemkendő takarta, s Idában meghűlt a vér, amikor ráismert, kinek ütközött neki kis híján. Horváth Gyurka volt az, az ő régi, pesti vőlegénye, akit nem látott, mióta több mint három éve a gyűrűt visszaadta neki. A fiú ugyanúgy hátrahőkölt, mint Ida, de ő hamarabb megtalálta a szavakat.

– Ida kisasszony! Mikor kiderült, hogy Kecskemétre hoznak üzleti ügyeim, forrón vágytam rá, bár csekély reménységem volt hozzá, hogy találkozzak kegyeddel. – Kifogástalan udvariassággal nyúlt Ida keze után, hogy megcsókolja, s úgy tett, mintha nem venné észre, mint remeg a kis kéz az ő kezében. – A sors elrendezte, hogy ne kelljen anélkül hazatérnem, hogy önt láttam volna.

A főügyész meglepetéssel, de különösebb öröm nélkül konstatálta, hogy azok ketten ismerik egymást. Ha már így egymásba futottak, bemutatta a fiút a feleségének is, majd alig leplezetten azon volt, minél hamarabb kint tudja a házból a vendégeket.

– Látom, gyalog van és kísérő nélkül – mondta Gyurka Idának, mikor már kint álltak az utcán a szállingózó hóesésben. – Megengedi, hogy hazáig kísérjem?

– Köszönöm, örömmel. S ha az idejéből kitelik, tiszteljen meg minket azzal, hogy nálunk marad ebédre is.

Ida eddigre magához tért az első meglepetéséből, és ő is igyekezett minél udvariasabban viselkedni. A fiúnak jólesett az invitálás, mégis elhárította a meghívást.

– Nem fogadhatom el. Váratlan ebédvendégnél kellemetlenebb a világon nincs is, jól tudom – mondta nevetve, s nem is engedte, hogy Ida tovább erősködjön. Míg sétáltak, kikérdezgette inkább, hogyan él mostanában, s legfőképpen, hogy férjhez ment-e, mióta nem találkoztak. Mikor aztán Idára került a sor, hogy ő is kérdezősködjék a fiúról, hirtelen szűkszavúvá vált.

– Tegnap jöttem, néhány üzleti ügyet elintézni a főügyész úrral. Ma pedig utazom is vissza Pestre, az esti vonattal.

– Remélem, sikerrel járt. Mivel foglalkozik mostanában? – érdeklődött Ida.

A fiú erre még hallgatagabb lett, s Idának eszébe jutott, milyen zavaros, titkos, császárellenes összeesküvésekben vett részt annak idején Gyurka. Titkos utakon járhat most is, abban nem kételkedett, s csodálkozott is rajta, mi dolga lehet egy megbízható hivatalnoknak, egy főügyésznek egy ilyen rebellis fiúval.

– Úgy emlékszem, Tisza Kálmán titkára volt, mikor utoljára láttam – tette hozzá bizonytalanul. – Vagy Almásy grófé? Nem is tudom… Most mit dolgozik? – kérdezte óvatosan, hogy valahogy szóra bírja a fiút. Valahogy meg kellene tudni, töprengett Ida, mi dolga lehet Karlovszkyval, s hogy fog-e ide jönni máskor is. Az nem volna valami kellemes dolog, ha rendszeresen összefutna az elhagyott vőlegényével a Karlovszky-házban.

– Mostanság Almásy gróf titkára vagyok – mondta a fiú, s láthatóan küzdött magával, mondhat-e többet is. Végtére is ismerjük egymást jól, szánta el magát végül, s nem egyszer bizonyította, hogy jó s megbízható honleány.

Megállt, s ez megállásra késztette Idát is. Gyurka közelebb lépett, mire a lány zavartan nézett körül, mert mit szólnának a járókelők, ha így látnák őt egy idegen fiatalemberrel. De egy szűk kis mellékutcában jártak épp, amely teljesen néptelen volt, a fehér hó pedig úgy beborított mindent, mintha a hangokat is eltompítaná. Gyurka letörölt egy hópelyhet, ami Ida szőrmekalapja alól kikandikáló fekete hajfürtjére hullott, majd egész halkan így szólt:

– Nem sokat kell már várni. Forradalom lesz ismét. Üzent Torinóból Kossuth, s már minden meg van szervezve.

Ida hátrább lépett.

– Ebben az ügyben volt Karlovszkyéknál?

– Nem mondhatok többet, lássa be. Vigyázzon magára, Idácska.

– Jön majd máskor is Kecskemétre?

– Szeretné, hogy jöjjek? – nézett sóvárogva a lányra Gyurka. Ida a földre kapta a tekintetét, és nem felelt. A fiú elértette, s keserűen vette tudomásul, hogy éppen, hogy nem szeretné ezt a lány.

– Oda megyek, ahová küldenek – felelte ezért a csalódottságtól kissé keményebb hangon. – Nem tudhatom előre.

[1] Karlovszky M. Ida: „Néhány lap egy munkácsi hölgy naplójából”, Magyarország és a Nagyvilág, 1867. 06., 23. szám.