Singer Magdolna

Élethazugságok

Sírig vitt titkok, amelyek átírják a múltat

© Singer Magdolna, 2023

Szerkesztő: Orosz Ildikó

Borítóillusztráció: Szulyovszky Sarolta
Borító: Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 417 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Az elhunyt után feltáruló titkok hatása a gyászfeldolgozásra

Hazugságok hálójában – Enikő története

Tulajdonképpen marha nagy szerencsém volt – Sándor története

Hála van a szívemben – Fibi története

Mindig azt adtam mindenkinek, amit én soha nem kaptam meg – Katalin története

Mit kezdjek egy ilyen apával? – Mária története

Vajon tudott róla édesanyám? – Dénes története

Levél a síron túlról – Zsófi története

Hét éve gyászolom a férjemet, de nem szenvedek már – Dorka története

Vigyázok arra a Borira, aki valaha volt – Hajnal története

Nem tudok nagyobb bűnt elképzelni ennél egy családban – Gréta története

Haragudtam, de most már csodálom anyut – Bea története

Szóról szóra megálmodtam – Krisztina története

Kísértetház – Szilvia története

Kétszer is elhagyott az anyám – Evelin története

Már inkább csak érte fáj a szívem – Csilla története

Nagynénim kettős személyisége – Orsi története

Felelősek vagyunk azért is, mit hagyunk magunk után – Viki története

Olyan jó ember volt – Kinga története

Egy botlás következménye – Anna története

Csalódásom ajándéka – Péter története

Létbizonytalanságba taszítva – Mónika története

Ha van áldás az életemben, akkor ő az – Noémi története

Utószó

Jegyzetek

Előszó

Munkám során a legkülönbözőbb titkokkal találkozom, amelyek csak a hozzátartozó halála után kerülnek napvilágra. Az foglalkoztatott, hogyan alakul a gyászfolyamat akkor, ha az elhunytról olyasmi derül ki, ami a meglepetés erejével hat, és a feldolgozása külön feladatot ró az itt maradóra. Ez lehet olyasmi, ami kevésbé traumatikus, nem okoz jelentős csalódást, nem vet különösebben rossz fényt az elhunytra, például egy eltitkolt betegség. Ilyenkor a gyászolónak a jóvátehetetlenség fájdalmával kell megküzdenie; hiszen, ha ismerte volna szerette titkát, akkor másképpen viszonyult volna hozzá, talán jobban tudta volna segíteni, máshogyan alakította volna az életét. A megválaszolatlan kérdések, a mardosó befejezetlenségérzés ilyenkor is megnehezítheti a feldolgozást. Az is lehet, hogy bár vétségnek gondolja a gyászoló, amit az elhunyt titkolt, alapjaiban nem csalódik benne, mert a rejtegetett dolog nem akkora súlyú, vagy életének csak rövidebb szakaszát érintette, és az sem ellene irányult. Akár jó szándék is vezérelhette, amikor a titok őrzése mellett döntött, mint például egy örökbefogadás eltitkolása esetén. Ez utóbbi esetekben is sokáig foglalkoztatja a gyászolót a feltárult tudás, de hamarabb eljut a megbékéléshez.

Mi történik, ha a kipattant titok egyenesen megbocsáthatatlan a gyászoló szemében? Olyasmi, amivel nem tud mit kezdeni, csak tehetetlenséget él meg, amiért szembesíteni sem tudja már az elhunytat a tettével? Például egy végletekig becsületes nagypapáról kiderül, hogy besúgó volt; egy nő a házasságba csempészett kakukkfiókaként élte öntudatlan gyermekéveit; egy testvérről megtudják, hogy anyagi gazdagságát nem jól menő vállalkozásának köszönheti, hanem bűnöző életmódjának. Egy munkatárs halála után erotikus fotók és levelek kerülnek elő feltételezett szeretőjéről, a kollégák pedig nem tudják, szabad-e ezeket is átadniuk a feleségnek a többi holmival együtt. Egy kisközségben élő fiatalasszony azzal a rejtéllyel néz szembe, hogy pár hete elhunyt férje sírjára rendszeresen friss virág és mécses kerül. A szomszéd sírnál kapirgáló idős asszony egy nap felvilágosítja, hogy az odaadó látogató nem más, mint Jucika, a hűségesnek hitt férj szeretője. Egy huszonéves fiú azt meséli, hogy anyja halála után tudta meg, hogy van egy korábban született, eltitkolt nővére, akit halmozott fogyatékossága miatt intézetbe adtak a szülők. Egy család döbbenten veszi tudomásul, hogy nem ők az apa örökösei, hanem annak kedvese, aki ráadásul férfi.

Két nagyon szép film is szól arról a drámáról, amit a gyászoló megél, miután feltárul előtte valami, amire álmában sem gondolt. Ferzan Özpetek Tudatlan tündérek (Le Fate Ignoranti) című filmjében egy férfi a megbélyegzettség szégyenétől félve kényszerül hamis életre. Miután autóbalesetben meghal, az özvegye rájön, hogy a párjának volt egy titkos élete. Megtalálja a szeretőt, egy kommunában élő férfit. Képesek meglelni egymásban a támaszt, miközben közösen gyászolják a hőn szeretett társat.

A másik film Aleem Khan Szerelem után (After Love) című drámája. Az angol özvegy pakisztáni származású férje halála után döbben rá, hogy társának a csatorna túloldalán is volt egy élete, feleséggel és gyerekkel. Nemcsak az árulás fájdalmával kell megküzdenie, de súlyos válságba kerül, mivel a férje kedvéért áttért az iszlám hitre, így megroppant identitástudatának újradefiniálása is kihívás számára.

A könyveimben szereplő, történetüket megosztó személyek hasonlókat éltek meg, mint az imént felsoroltak. Találkozunk kisebb, könnyebben megbocsátható titkokkal, de egészen megdöbbentőekkel is. A hozzátartozók őszinte vallomásaiból megtudhatjuk, hogyan érte őket mindez, mit éreztek az első pillanatokban, hogyan befolyásolta ez a gyászukat. Egyesek nagy utat jártak be, míg eljutottak az elfogadásig és megbocsátásig, másoknál még tart a hozzátartozójukkal vívott belső küzdelem.

Miközben halálról és gyászról olvasunk, az életről tanulunk. Leckét kapunk arról, hogyan érdemes élni az életünket önmagunk és a szeretteink miatt, és hogyan rendezzük az örökül hagyott dolgainkat, hogy a halálunk után ne okozzunk csalódást az itt maradóknak.

Az elhunyt után feltáruló titkok hatása a gyászfeldolgozásra

Szabad-e kutakodni az elhunyt intim dolgai közt?

Egy világsztárnak a halála után – szándékosan nem írom ki sem a nevét, sem a műfajt, amelyben sikert ért el – a róla készült filmben még azt is bemutatják, mit találtak a hálószobájában. Pelenkákat, mert éjszaka bevizelt. Gondoljunk bele, milyen lenne, ha velünk történne meg, hogy életünk intim, csak ránk tartozó, gondosan leplezett, esetleg szégyellt részleteit nyilvánosságra hoznák, még ha halálunk után is?

Polcz Alaine és Mészöly Miklós levelezése a közelmúltban válogatás nélkül megjelent – vitatott, vajon azért őrizte-e meg Polcz Alaine a leveleket, hogy valamikor majd közölni lehessen őket. Ma pszichológusok tartanak a párkapcsolatukról előadásokat, egyértelmű következtetéseket vonva le a levelezés nyomán. Akarná-e ezt vajon a zárkózott és büszke férfi, Mészöly Miklós?

Népszerű írók fiókjait utolsó morzsáig kisöprik, ha üzletileg megéri, évtizedekkel később is. Kundera Halhatatlanság (Nesmrtelnost) című regényének egyik epizódjában Hemingway méltatlankodik a túlvilágon Goethének, jogos dühét és tehetetlenségét fejezve ki a róla kialakított hamis kép miatt.

– Tudja, Johann – mondta Hemingway –, engem szintén egyfolytában vádolnak. Ahelyett, hogy olvasnák a könyveimet, most rólam írnak könyveket. Arról, hogy nem szerettem a feleségeimet. Hogy nem törődtem eleget a fiammal. Hogy szájon vágtam egy kritikust. Hogy hazudtam. Hogy nem voltam őszinte. Hogy gőgös voltam. Hogy macho voltam. Hogy azt állítottam, kétszázharminc sebesülésem van, pedig csak kétszázhat volt. Hogy onanizáltam. Hogy bosszantottam az anyukámat.1

Milyen jogai vannak az elhunytnak? Mit mond az erkölcs? Egyesek úgy gondolják, ha életében nem néztek bele szerettük telefonjába, naplójába, halála után sem teszik. Így gondolta az a feleség is, aki unokaöccsét kérte meg, hogy ürítse le férje számítógépét – nem mintha feltételezett volna bármi kivetnivalót a férje életében. „Nem akartam az ő intim szférájába betekinteni, hiszen nem rám tartoznak azok a gondolatai, amelyeket nem osztott meg velem. Ártalmatlan, szóra sem érdemes dolgokra gondoltam.” Pechjére később a férj fiókjában pendrive-okat talált, amelyeket azért nézett meg gyanútlanul, mert azt hitte, jó filmeket vett rá a párja. Nos, nem az volt rajta. Mások a kéretlen információkat rokonoktól, ismerősöktől tudják meg, vagy a hagyatéki tárgyaláson szembesülnek eltitkolt gyermekkel, vagyonnal. Megint mások magától értetődően merülnek el az elhunyt hátrahagyott naplóiban, digitális hagyatékában. Őket sem a kíváncsiság, a kukkolás izgalma hajtja, hanem elsősorban az elveszett kapcsolat, az intimitás megélésének vágya vezérli. Motiváció lehet az elhunyt megértésének igénye is, amelynek mélyén szintén a kapcsolat rendezésének a szándéka rejlik.

Kisebb-nagyobb családi titkok mindig is voltak és lesznek. Ártalmatlan, sőt védőfunkciót betöltő hazugságoktól kezdve az egészen súlyosakig, és az olyanokig, amelyek nemcsak az aktuális családi légkört mérgezik meg, de transzgenerációs hatásukat a következő generációk is megszenvedik. Ami viszont korábban ismeretlen volt, az a digitális hagyaték, amely gondatlanul kezelve időzített bombaként robbanhat fel a mit sem sejtő családban.

Szembesülés az elhunyt titkával

Egyesek semmit sem sejtenek, mi több, visszamenőleg sem látnak semmi olyasmit, ami felkelthette volna a gyanakvásukat. Mások végigpásztázva a kapcsolatot, felismerik a jeleket. Van, aki folyamatosan érzi, hogy valami nem stimmel, de nem tudja, mi. Hasonlóról számol be a könyvben megszólaló két személy, akik már gyerekként érezték, hogy elzárnak előlük fontos információkat: „Szerintem egy gyerek nem kutat ilyen megszállottan, ha nem érzi, hogy van mi után.”

„Az életem harminc éve alatt az egész családunk kimondatlan dolgokra, titkokra épült. Már gyerekként tudtam, hogy elhallgatnak valamit, emiatt állandóan turkáltam, kutattam, bár nem tudtam, mit keresek, csak éreztem, hogy minden olyan homályos.”

Nem mindig kíséri végig az egész kapcsolatot a rejtegetés. Könnyebb megbékélnie a gyászolónak, ha úgy tekinthet végig közös életükön, hogy annak csak egy bizonyos szakaszában titkolt el valamit a hozzátartozója, de hihet abban, hogy közös múltjuk nagyobb részében őszinteségen alapult a kapcsolat.

Ha a lelepleződő információ nem vet rossz fényt az elhunytra, akkor fájdalmas annak a felismerése, hogy magányos lehetett. Vajon akadt bárki, akiben megbízott? A másságát titkoló, öngyilkosságba menekülő fiatalember édesanyja nem csalódott a fiában, hiszen nem olyasmire derült fény, ami csökkentette volna az iránta érzett szeretetét. Őt az bántotta, hogy ha tudta volna azt, amit csak sejtett, hatékonyabban segítette volna a fiát. Az édesanyját gyászoló pedagógus sem csalódott édesanyjában, megértette, hogy az ő védelmében titkolta el betegségét. Az együttérzés és megértés mellett azonban rosszuleshet, hogy az elhunyt nem bízott meg bennük annyira, hogy megossza velük a terhét. „Oké, hogy az ő döntése, de nem érezte, hogy velem megoszthatná a félelmeit? Mert biztos félt a haláltól. Voltunk olyan viszonyban. Nekem az a nyomor maradt, hogy egy súlyos titok terhe alatt egyedül nézett farkasszemet a halállal.” Az örökbefogadást elhallgató szülők jó szándékú titkolózása is bántja az itt maradót: jobb lett volna, ha mernek vele őszinték lenni, de mivel a szeretet vezérelte őket, sokkal könnyebb elfogadni – itt inkább az okoz szomorúságot, hogy még jobban kifejezhette volna háláját az itt maradó, ha ismeri származása titkát.

A huzamosan fenntartott, súlyosabb titok kártékony hatása, hogy elszigeteli egymástól a családtagokat, falat emel közéjük. Láthatatlan ködként, ártó módon állandóan jelen van, megbontva a családi egyensúlyt, egységet, akadályozza a spontán, őszinte megnyilvánulásokat, a beszélgetések egyre felszínesebbé válnak. A hazugság nyugtalanságot keltő, megmagyarázhatatlan jelenségekhez vezethet, beszivároghat a családtagok álmaiba, betegségek kiváltója lehet. A kötetben szereplő egyik férfi életét teljesen eluralta a szexfüggősége, titkos éjszakai életét a munkával való túlterheltségével magyarázta. Felesége csak utólag talált magyarázatot saját egészségének megromlására. „Sorban jöttek a testi tüneteim, betegségeim. Nagyon nyugtalanná váltam. Nem tudtam, mi ez, mi történik velem […] Erős nyugtalanság kínzott, és olyan rettenetes álmaim voltak! Küzdöttem az elemekkel, és mindig az otthonunkat kerestem.”

Mi lehet az emberek indítéka, hogy eltitkoljanak bizonyos információkat?

Aggodalom, hogy a másiknak ártanak, szomorúságot, fájdalmat okoznak. Félelem a megszégyenüléstől, a konfliktustól, a büntetéstől. Szorongás, hogy elveszítik a számukra fontos emberek szeretetét, tiszteletét. Vonakodás, hogy fel kell hagyniuk titkolt tevékenységükkel, változtatniuk kell az életükön. Az is előfordulhat, hogy valamilyen mentális probléma, zavar befolyásolja viselkedésüket. A gyászolók részletesen elmesélik érzéseiket, de az is foglalkoztatja őket, mit élhetett meg az elhunyt. Milyen lehetett e titkok súlya alatt élni? Mert igen, a titok viselése teher.

A hosszú ideje kettős életet élő, hazugságok hálójába bonyolódó személy nagy árat fizet az álarc viseléséért. Állandó feszültségben él, belső nyugtalansága pszichés és testi betegségekben manifesztálódhat, zavarok keletkeznek a kapcsolataiban, képtelen megélni az intimitást olyan mélységben, amilyenben szeretné. Élete alárendelődik a titoknak, állandó önkontrollra kényszerül, mintha aknamezőn lépkedne lábujjhegyen. A robbanás persze elkerülhetetlen, de sokszor csak a halál után következik be.

De talán az átlépés előtt még szembesülhet egy pillanatra a tetteivel. Utólag felidézve a búcsú pillanatait, Enikő és Mónika is úgy vélte, erre utalt, amit tapasztaltak, de akkor nem tudtak értelmezni. „Vége a színjátéknak. Annyira kínlódott! Az elme és a lélek küzdelme zajlott benne, annak a drámája, hogy atyaúristen, összedől a kártyavár.”

„A férjem felelőtlenül élt, talán ez a legigazabb szó rá. […] Vajon, amikor a kórházban kómában volt, és folytak a könnyei, szembesült a felelősségével?”

Viki pedig éppen a búcsú hiányára talált utólag magyarázatot. Úgy véli, édesapja a rejtőzködése miatt maradt távolságtartó még a halálos ágyán is, hiába próbált közeledni hozzá. „Feltételezem, hogy a kettős élete emelt falat közénk.”

A titok feltárója maga is titokgazdává válhat

Mit kezdjen a gyászoló a nyomasztó titokkal: megtartsa magának, vagy megossza az érintettekkel? Mikor árt, mikor véd? Hiszen, ahogy a hazugság megbetegíthet, kifejtheti romboló munkáját, úgy a titok idő előtti, vagy nem kellően gondos feltárása szintén kárt okozhat. Van-e bármi nyereség abból, ha a szeretett hozzátartozóról kialakított kép összetörik; gyereknek a bálványozott apjáról, anyjáról, szülőnek az imádott gyerekéről, férjnek, feleségnek a feddhetetlen társáról, testvérnek a legmegbízhatóbb fivéréről, nővéréről, barátnak az önzetlen barátjáról? Mit tegyen a titokgazda, hogy a családi titok ne váljon tabuvá, amely aztán generációs átokként gördül tovább nemzedékeken át?

Ha úgy dönt, megtartja a lelepleződött információt, hogyan viselje annak a terhét? Sikerül-e megőriznie higgadtságát, ha családi, baráti találkozókon az egekig magasztalják az elhunytat rá emlékezve, miközben ő tudja, hogy volt egy kevésbé tisztességes, esetleg egyenesen sötét oldala is? A kötetben több példát is látunk erre a dilemmára. A nővérként dolgozó feleség nem feketítette be a férje előző házasságából származó gyerekei előtt édesapjuk emlékét, azonban komoly nehézséget okozott számára őszinte, mély gyászt mutatni, miközben kiábrándult és dühös volt. „Valahogy végigcsináltam a temetést, próbáltam megfelelni a lányai, unokái elvárásainak, de majdnem megfulladtam. Senkinek nem mondhattam el, miért viselkedek másképpen, mint ahogy egy özvegytől elvárható.”

A fiatal nő, aki előtt feltárult édesapja kettős élete, meg akarta óvni édesanyját a csalódástól, ezért komoly erőfeszítést tett, hogy elzárja az anya elől az információt. „Sok évig óvtam anyukámat, vigyáztam, hogy ne is kerüljön olyan ember közelébe, aki tud apu múltjáról. Kegyetlenül nehéz volt, rengeteg stresszel járt a titok őrzése, és anyukám nem is értette, miért vagyok ennyire megborulva.” Dorka sem beszélt a fiainak szerető apjuk szerelmi kapcsolatáról, egészen addig, amíg bele nem betegedett a titok terhének viselésébe. „Kiderült, hogy perforált a vakbelem, kombinálva hashártya- és hasnyálmirigy-gyulladással. […] Felépültem, és ezt követően elmondtam a gyerekeknek, mi is történt az apjukkal. Azt mondják, a vakbél az a szerv, ahol a mocskot őrizzük. Egyedül hordoztam azt a mocskot, amit megtudtam, és szétrobbant a testemben. Amit meg tudunk osztani, attól nem leszünk betegek, de én nem tudtam senkinek elmondani, annyira szégyelltem.”

A hatalmas adósságokat felhalmozó férj halála után az özvegy sokáig titkolta a gyerekek előtt, milyen nehéz helyzetbe kerültek. „Akkora létbizonytalanságot éltem meg, hogy szabályosan pánikba estem, de nem mutathattam a gyerekek előtt. Kímélni akartam őket, nem önthettem rájuk mindent. Nem elég, hogy elvesztették az apjukat, még azzal is szembesüljenek, milyen felelőtlen volt, és veszélybe sodort minket?”

Egy édesanya társa halála után olyan múltbeli történést mesélt el a fiának, ami óriási kiábrándulást okozott a fiatalemberben. A szülők intim élete, szexualitása nem tartozik a gyerekekre, és egyébként is, mi értelme összetörni a bennük élő, példamutató apa, anya ideálképét? Mindenki lebeszélte volna az anyát erről a megnyílásról, azonban a fiatalember csalódásának végül nem várt pozitív hatása lett: addig túlzott tekintélytisztelete, azonosulásvágya miatt nem engedte meg magának, hogy hibázzon, ami miatt válságba került a házassága. Miután felismerte, hogy az apja sem tökéletes, nagy lépést tett előre saját önismeretében, és képes volt megmenteni családját a széteséstől.

Mátrix, párhuzamos világegyetem, hoax

Sokan akkor is bénultsággal, tagadással reagálnak szerettük halálára, ha semmilyen titok nincs a háttérben. Az agy nem képes befogadni a sokkoló információt a maga tragikumával, csak a közlés érkezik meg neutrális voltában, ami nem érinti mélyen a személyt. Még a sokk elmúlása után is hosszú időre van szükség, mire eljut a gyászoló addig, hogy felfogja a halál tényét, és hogy ez mit is jelent az ő életére nézve. „Ami az érzelmeket illeti, a halált csak a tudat ismeri, érzelmeink és a tudattalan hosszú ideig nem képes megérteni és magáévá tenni. Éppen az a szembesülés lényege, hogy a tudatommal felfogom, és csak azután válik élménnyé számomra valakinek az elvesztése. Ez bonyolult és nehéz feladat.”2

A neuroplaszticitás – agyunk életünk végéig tartó káprázatos képessége az újrarendeződésre – kutatásai foglalkoznak a gyásszal is. Csakúgy, mint bárminemű fizikai agyi sérülés esetén, a gyász során is újra kell építeni a neuronok közti kapcsolatokat. Ez a magyarázata annak, amikor a gyászoló a külvilág számára érthetetlen, esetleg aggasztó módon viselkedik. „Tudom, hogy Pista meghalt, nem vagyok bolond, de nem teszem el a kényelmes papucsát az előszobából, mert ha hazajön, szüksége lesz rá.” Időre van szükség, míg agyunk képes átrendezni azokat az ideghálózatokat, amelyek az elhunyttal való kapcsolatban alakultak ki évek, évtizedek alatt, s amelyek szerint szerettünk velünk él, beszélgetünk, kirándulunk, együtt étkezünk, veszekszünk, várjuk őt haza a munkából. „Noha a valóság tudatja velünk, hogy a szeretett személy már nincs jelen, parancsait képtelenség azonnal követni. Gyászoláskor egyenként hívjuk elő az emlékeket, újraírjuk őket, majd engedjük, hogy tovaszálljanak. Agyi szinten ilyenkor sorra bekapcsolunk minden egyes idegsejthálózatot, amelyek azért kapcsolódtak össze, hogy létrehozzák az adott személyre vonatkozó percepciónkat – az emlékek ilyenkor kivételesen tiszták –, aztán egymás után búcsút veszünk e hálózatoktól.”3

Ha a hozzátartozónak a halál tényén kívül egyidejűleg egy másik, hasonlóan döbbenetes erejű információval is meg kell küzdenie, fokozottan megmutatkozik ez a jelenség. A gyászoló képtelen felfogni, amit lát, hall. Nagyon beszédes, ahogyan a megszólalók próbálják megfogalmazni ezt a különös lelkiállapotot. Mátrixot, párhuzamos világegyetemet, hoaxot emlegetnek. „…ami ott feltárult előttem, az szó szerint felfoghatatlan volt. Nem tudom megfogalmazni, mit éreztem. Képtelen vagyok visszaemlékezni, sokkos állapotba kerültem. Csak néztem, és nem jutott el a tudatomig, amit láttam.”

„Egyszerre kellett két hihetetlen információval megbirkóznia az agyamnak, ami lehetetlennek bizonyult.”

„Elállt a lélegzetem. […] Döbbenet! […] tiszta libabőr lettem, azt sem tudtam, melyik mátrixban vagyok.”

„Azt éreztem, az életem egy hazug világban zajlott. Apám és én két párhuzamos világegyetemben bolyongtunk, és én mit sem tudva erről, csodálkoztam, miért nem tudnak közeledni ezek az univerzumok.”

Egyesek akár fizikai szinten is reagálhatnak a kipattant hazugságra. „Amikor mindezeket megtudtam, szó szerint rosszul lettem, egekbe szállt a vérnyomásom.”

Innen még hosszú az út a teljes megértésig, és jó esetben a megbékélésig.

Megzavart gyász

Az ambivalens kapcsolat megnehezítheti a gyászt, az elvarratlan szálak, neheztelések, konfliktusok tovább dolgoznak az itt maradóban. „A halál végez egy élettel, de nem végez egy kapcsolattal: az küszködik tovább a túlélő gondolatvilágában – megoldást keres, de lehet, hogy nem találja meg soha.”4 A gyász lélektanában az úgynevezett befejezetlen ügyekre a gyászreakciók kockázati tényezőjeként tekintenek.

Meglehet, az elhunyttal életében a legkevésbé sem volt konfliktusos a kapcsolat, ám azzá vált, amint meghalt, és kiderült róla, hogy személyes életének jelentős aspektusait rejtegette. Ha a hozzátartozó súlyosan csalódik az elhunytban, de már nem tudja szembesíteni a hazugságaival és magyarázatot követelni, megakadhat, elhúzódhat a gyászfolyamat, komplikálttá válhat. „Ezt nem lehet ép ésszel kibírni. Ezzel én most mihez kezdjek? A világ legjobb embere, a legszuperebb pedagógus. Nekem ott vége lett a gyászomnak. Irtóztató a tehetetlenség, hogy nem tudom szembesíteni a tettével, és soha nem tudom már tisztázni vele.”

Az egyik legtöbbet használt szó az interjúk során az „agyalás”. A gyászolók csak pörgetik és pörgetik a kimerítő gondolatokat, kérdések százait teszik fel, megfogalmazzák a lehetséges válaszokat, érveket és ellenérveket sorakoztatnak fel, bíró és ügyvéd szerepébe bújva, indulattól fűtve vádat emelnek, majd sírva megvédik. „Monomániásan pörög az agyam, fáradhatatlanul ismételgetem a kettőnk közti eseményeket, és próbálom az új információkat beilleszteni az általam megéltek közé. Rettenetesen kimerítő…”

A fárasztó válaszkereséseket a megértés vágya ösztönzi. „Szenvedtem, és meg akartam érteni, hogy történhetett ez meg, össze akartam rakni a képet.” Tudott-e az édesanya a férje sötét múltjáról? Esetleg cinkostársa volt? Hogy nem derült ki az apa évekig tartó kettős élete? Miért nem semmisítette meg a férj a terhelő bizonyítékokat? Miért titkolta el a legjobb barátnő a kábítószer-függőségét? Miért nem merte feltárni másságát a fiú, miért nem bízott az édesanyjában?

Számtalan lehetőséget feldobnak és megvizsgálnak. „Raktam össze a dolgokat a múltunkba beillesztve, és majd begolyóztam a kérdésektől. Hol kezdődött? Akkor a mi kapcsolatunk igaz volt, vagy az egész nem is volt valóság?”

Szabályozzák, milyen mélyre ássanak. Jár-e valódi előnnyel, hoz-e megnyugvást, vagy csak tovább mélyíti a szakadékot? A szeretővel való találkozások egy ideig segítették az özvegyet, majd megálljt parancsolt magának, miután felismerte, ez már nem hasznos számára. Mások elzárták magukat a további információktól, nem hallgatták meg az ismerősök újabb vallomásait, nem olvastak további naplórészleteket.

Megrendült tisztelettel, ámulva figyelem, milyen belső küzdelem, hatalmas feldolgozó munka zajlik, és lenyűgöz a szenvedés nyomása által felszabadított kreativitás. Csoportba mennek, pszichológus segítségét kérik, teleírnak vastag füzeteket, sőt, van, aki egész könyvet szentel annak, hogy megérthesse, feldolgozhassa, ami vele történt. „Évekig tartott, amíg helyretettem a dolgokat. […] nekem az írás jelentett megoldást. Megírtam egy trilógiában a történetemet. Elmesélem, hogy is volt ez apuval meg anyuval, és hogy voltam én magammal mindeközben. Évekig tipródtam ezen.”

Kinga mindentől szabadulni akart, amihez csak hozzáérhetett a férje, kifestette a lakást, még a parkettát is felszedette. Fibi a kocsija magányában adta ki dühét, és szimbolikusan elvált a férjétől: sírva, zokogva letette a jegygyűrűjét. Felkereste a szeretőt, együtt próbálták megérteni a férfit, akit mindketten szerettek. Mónika imádkozott az elhunytért, hogy megbocsáttassanak bűnei. Többen spirituális filmeket néztek halálközeli élményekről, mások könyvekben keresték a válaszokat és a megbékélést. Mindezek csak állomások, amelyeket még újabb és újabb fázisok követnek.

A legégetőbb kérdés: ki volt ez az ember? A titkot őrző személy nem képes teljes mértékben jelen lenni, önmagát adni, ezért a hozzá való kapcsolódás sem a valódi lényéhez történik. A gyászoló ezért nemcsak a halála miatt érez elszakadást a szeretett személytől, hanem felismeri, hogy valójában már korábban el volt szakítva tőle. „Egy világ dőlt össze bennem. Kivel éltem együtt?”

„Itt vagyok ebben az elvesztésben, de kit vesztettem el? Ismertem ezt az embert? Szerettem? Igen, de kit szerettem? Meghasonlott állapot.”

Szabad-e gyászolni valakit, aki méltatlanná vált a tiszteletre? Illegális vagy jogfosztott gyászról akkor beszélünk, amikor a gyászoló környezete úgy értékeli, hogy a veszteség olyan jellegű, hogy nincs jogosultsága a gyásznak. Ilyen például egy háziállat elvesztése, a magzati halálozás, egy munkatárs elvesztése, és ilyen egy szerető halála is. Mivel a társadalom az ilyen jellegű veszteségeket nem igazán ismeri el, nem tartja „jelentősnek”, ezért a gyászoló nem kap megértést, támogatást, ami megnehezíti számára a feldolgozást. Idetartoznak a szégyenteljes titkokat magukban foglaló veszteségek is. Egyesek a szégyen miatt, vagy mert úgy vélik, senki nem hinné el, amit állítanak, nem beszélnek arról, ami feltárult előttük az elhunyttal kapcsolatosan, ezért nem is kapják meg azt a segítséget, amit általában egy gyászoló. Mások próbálnak megnyílni, de elutasítást tapasztalnak. „A segítők, akikkel beszélgettem, a legkülönbözőbb ötletekkel álltak elő, például valaki azt próbálta erősíteni, hogy az ilyen ember egy szemétláda, nem kell sajnálni. Úgy vélte, akkor könnyebben kijövök ebből.”

A gyászolókban is ambivalens érzések vannak azzal kapcsolatban, megengedhetik-e maguknak, hogy sírjanak egy olyan személy miatt, aki becsapta, elárulta őket. „Olyan embertelen, undorító dolognak tartom, hogy ezt apaként megtette, hogy nem tudom felmenteni. Nincs erre indok, nincs mentség. […] Azt az egyet tudom, hogy önös érdekből nem akarok haragudni a férjemre, mert az engem tenne tönkre. Ő a múltam része, bármi is történt. Valahogy úgy kell tudnom elhelyezni ezt a piszkos fejezetet, hogy megőrizhessem, amitől a házasságunk szép volt.”

A csalódás azonban nem mindig jelent teljes kiábrándulást. „Elindult a gyász. Tombolt bennem a harag, ahogy hullottak le a leplek. De a gyászt is erőteljesen megéltem. Az özvegyi fátyol számomra valóságossá vált, lett egy konkrét jelentése. Mintha sűrű fekete lepel húzódott volna előttem, ami kívül tartja a színeket. Sötét ruhákban éreztem jól magam, zavart a zene, táncra gondolni se tudtam. Az emberek, akiknek az élet napsugaras, eltávolodtak tőlem, a kollégák nevetése is csak messziről szűrődött hozzám.”

Azt hihetnénk, csak az zavar bele a gyász menetébe, ha valami negatív dologra derül fény az elhunyttal kapcsolatban. Ugyan, ki ne örülne, ha csupa szépet és jót hallhatna az ismerősöktől elhunyt hozzátartozójáról? Például az a kötetbeli lány, akinek lépten-nyomon émelyítő magasztalásokat kellett hallgatnia az ismerősöktől az apjáról, aki a négy fal között terrorizálta a családot – csoda-e, ha a lány a dicsérő történeteket dühösen fogadta? Számára az igazi fájdalmat nem az apa elvesztése okozta, hanem annak az apának az elgyászolása, aki lehetett volna, hiszen nyilvánvalóan benne rejlett a személyiségében, de családjának csak az ördögi oldalát mutatta meg. „Így már sosem derül ki, ki is volt ő azon a hatalmasra nőtt árnyékon túl. Őszintén szólva, fogalmam sincs, ki az az ember, akit eltemettünk, mert sosem engedte megismerni magát.”

Egy bántalmazó apa vagy anya halálakor felszínre törhet annak a tragikuma is, hogy valójában soha nem létezett az a szülő, akinek a szeretetére, elismerésére még felnőttként is oly nagyon vágyott a gyermeke. Először is azt kell tudomásul venni és elgyászolni, hogy immár soha nem is fog létezni a vágyott szülő. Ez önmagában ambivalenssé teheti a gyászt, de megesik, hogy a szülő halálakor újabb csontvázak zúdulnak ki a szekrényből, további sebeket ejtve a gyászoló gyerekben. Ugyanakkor a halállal megszűnik a szülő lehetősége a további bántalmazásra, ami végül elvezethet a megbékéléshez. „Fura és bonyolult ez a gyász. Van bennem csalódottság, harag, hogy miért nem kaptam meg, amit szerettem volna, de ott van az is, hogy ha élne, az életem valószínűleg még nehezebb lenne. De közben mégiscsak az anyám volt!”

„Nem az apámat sirattam a temetőben, és siratom azóta, ha nehézzé válik ez a történet, hanem önmagamat és a sosem volt családot, amivé válhattunk volna.”

Többen élnek át megkönnyebbülést, ez azonban nem jelenti azt, hogy a küzdelmük véget ér. „Korábban soha nem beszéltem senkinek az apámról, de miután meghalt, elmondtam a két legjobb barátnőmnek, hogy valójában örülök. És nem azért vagyok ilyen rosszul, mert meghalt, hanem azért, mert végtelen bűntudatom van, hogy ennek örülök. Felszabadító volt a megértésük és az elfogadásuk. Nem hittem, hogy ez fizikálisan így tudja rágni az embert. Hiába gondolom, hogy ez így normális, mégis gyötör a szégyen, hiszen milyen ember az, aki örül a saját szülője halálának?”

Elsöprő érzelmek bonyolult keveréke

Egy szeretett hozzátartozó elvesztésekor gyakori a frusztráció és a harag érzése a visszafordíthatatlan, végérvényes helyzet miatt. Mi történik, ha ráadásul még egy titokba is botlanak? A titok jellegétől függően alakulnak az érzelmek. Harag akár meg sem jelenik, ha az elhunyt felé elsősorban megértést és együttérzést tanúsítanak. Az a fajta mérhetetlen indulat viszont, amit az elhunytról alkotott kép összeomlása, saját életének megcsúfolása, feje tetejére állított világa miatt érez a gyászoló, akár gyűlöletbe is átcsaphat.

A harag – ahogy a többi érzelem is – hullámzó intenzitású, sőt irányt is válthat. Ezt látjuk a megözvegyült Csillánál is. „Az irányomban elkövetett vétke miatti haragom valamennyire csillapodott, de hogy miért pusztította el így magát, azért sokáig nagyon dühös voltam. Értelmes, tehetséges, jóérzésű ember volt, miért így kellett végeznie, miért? És a család is, itt voltunk neki, az istennyilát, de tönkretett mindent maga körül.”

Szinte lehetetlen feladattal néz szembe a gyászoló, amikor azt próbálja feldolgozni, hogy a saját múltja is megsemmisült. „Teljes meghasonlás. Nemcsak a férjemet és vele együtt az álmaimat, a jövőmet veszítettem el, hanem a múltamat is.”

„Ez a legnagyobb fájdalmam, teljes mértékben megsemmisültek évtizedeim. Ezzel az élethazugsággal a férjem megrabolt engem.”

Az új információ birtokában sokszor újra kell értelmezni az elhunyttal való kapcsolatot, az elmúlt éveket, évtizedeket. A gyászoló végigpásztázza életük minden egyes eseményét, és megpróbálja a szétrobbantott elemeket összerakosgatni. S miközben nagy erőkkel a feldolgozás munkájába fekteti minden lelkierejét, sok esetben újabb részletek sokkolják. Ezek lehetnek komoly veszteségek – még több nagy összegű tartozás, újabb szerető –, ám néha az egész titok súlyához képest jelentéktelennek tűnő apróság, ami azonban ismét sebet ejt a gyászolón. Fibi például felháborodott, amikor kiderült számára, hogy a szerető még etette is a férjét, mondván el van hanyagolva, holott ő tipikusan az a feleség volt, aki körbeugrálta az urát, leste minden óhaját. „Úgy festett, mintha elhanyagoltam volna a férjemet. Ettől romjaimban voltam, nagyon rosszulesett, mert mi az, hogy nem főztem, mi az, hogy nem vasaltam, mi az, hogy nem törődtem vele? Hogy tudott más emberekkel ilyesmit elhitetni rólam, amikor minden gondolatom ő volt?” Egy másik özvegyet, túl azon, hogy megtudta, a férjének szerelme van, kiváltképp kétségbe ejtették a férfi róla szóló mondatai a levelezésében – hogy vajon akkor miben higgyen egyáltalán a kapcsolatukat illetően?

Amikor az itt maradó árulásnak éli meg az elhunyt viselkedését, az kihat az önértékelésére is. A szeretett, tisztelt személy becstelensége mintha őt magát is beszennyezné. Szégyent, megaláztatást él meg, mint az a lány, akinek édesapja nyíltan élte kettős életét. Úgy érezte, nemcsak az édesanyját csalta meg, hanem őt is elárulta, nevetséges, megalázó helyzetbe hozta a mindenről tudó rokonok, ismerősök előtt.

Ilyen esetben megkérdőjeleződik az elhunyt iránta érzett szeretete, tisztelete is. „Annyira megborultam, hogy a saját önbecsülésem is megsemmisült. Minden összetört abban az időben, és a lelki kínok előbb-utóbb testi betegségekben manifesztálódtak.”

Csilla a válaszok keresése közben azt a lehetőséget is felveti, hogy szexfüggőségbe csavarodott férje vele nem volt elégedett. „Talán miattam történt, nem voltam elég neki.”

Bűntudat leginkább akkor jelenik meg, ha a feltáruló titokban az elhunyt magára maradottsága, lelki magánya válik nyilvánvalóvá: ilyenkor az elmulasztott segítségnyújtás miatti lelkiismeret-furdalás gyötri a gyászolót. Súlyos önvádat okozhat, ha az elhunyt bűnös, ártó tevékenységét évekig, évtizedekig nem vették észre. A szeretetteljes, kiváló férjről és apáról hogyan nem derült ki, hogy abuzálja a kislányait? „Hogy nem láttam, hogy mi történik? De hát, a franc se gondolta. Kérdeztem Blankától, hogy nem vettem észre? Akkor történt, amikor én azt hittem, normális családi esemény zajlik. Esti mese, amikor mellé feküdt a férjem az ágyban.”

A szexfüggőség rabságában élő férj felesége is gyanútlan volt. „A közösen eltöltött húsz évünk hazugság? Hogy nem vettem észre? Ott éltem vele, és nem láttam. Ilyen megtörténhet? Éreztem, hogy valami nem stimmel, de ugyan mit vettem volna észre? Akkor ténykedett, amikor nem voltam otthon, vagy aludtam. Közben meg sajnáltam, mennyit dolgozik.”

Sérülhet a gyászoló bizalomra való képessége, az önmagába és a jövőbe vetett hite is. Ha ennyire megtéveszthető vagyok, ha létezhet, hogy valaki így becsapja azt, akit elvileg szeret, akkor miben hihetek egyáltalán? Hiszen ha az, amit valóságosnak hitt, buborékként pukkanhat ki, akkor bármi megtörténhet újra. A válása után csodás szerelmi kapcsolatot átélt, megtévesztett fiatalasszony nem tudja, hogyan ismerkedhet a jövőben. „Ennél is nagyobb baj, hogy nem tudom, ezek után hogyan higgyek bármiben és bárkiben. […] Nem kezdhetek újabb kapcsolatba úgy, hogy megkérdőjelezek minden egyes mondatot, állítást, bizalmatlanná, gyanakvóvá válok. Milyen lenne az, lehet így élni egyáltalán?”

A családalapítás előtt álló lány az apjában való csalódás után félni kezd a házasságtól. „Tisztelettel akartam apámra tekinteni, de ez összeomlott, és a kiábrándító csalódás kicsit a férfimintaképet is összetörte bennem. Küzdenem kellett, hogy képes legyek bízni, hogy nem fog megismétlődni, amit apámnál tapasztaltam.” Szilvia, aki előtt titkok egész garmadája tárult fel, össze van zavarodva. „Elvesztettem a bizalmamat, mindenkire gyanakvóan nézek. Biztos titkol valamit, nem őszinte.”

Nyugvópontra jutás, megbocsátás, személyiségfejlődés

El lehet-e jutni bármiféle lezárásig, megbékélésig, miután valaki rájön, hogy akit szeretett, akiben megbízott, olyasmit titkolt előle, amivel megsebezte őt, vagy teljesen felforgatta az életét? Meg lehet-e bocsátani egy halottnak, akinek már nem lehet kifejezni megbántottságunkat, rázúdítani haragunkat? Amikor nem marad más eszköz, mint véget nem érő belső monológokban ismételgetni a megválaszolatlan kérdéseket, üres papír fölött magányosan birkózni a csaknem lehetetlen feladattal, vagy jó esetben egy segítő szakemberrel megvitatni a történteket.

A lelki tényezők közül egészségünk legfőbb veszélyeztetője a félelem, a bűntudat, a kisebbrendűségi érzések, valamint a harag és a gyűlölet. Jól tudják ezt a titkok által megzavart gyász elszenvedői is, ezért egy idő után törekednek arra, hogy kiszabaduljanak az elhunyt cselekedeteinek hatása alól. A megbocsátás azonban hatalmas feladat egy mélyen megbántott személynek, és a szándék ellenére sem történik meg máról holnapra. „Igyekszem megbocsátani apámnak, kértem segítséget is, és amikor úgy érzem, szoktam imádkozni érte. De az igazi elengedés, felszabadulás nem történt meg.”

Kulcsfontosságú ebben a folyamatban annak felismerése, hogy az elhunyt tette nem (vagy nem szükségképp) ellenük irányult. A szeretőt tartó, adósságot felhalmozó férj özvegyének keserves és hosszan tartó feldolgozó munka eredményeképpen végül sikerült ezt tudatosítania. „Hálával gondolok rá, ma már tényleg csak hála van a szívemben. Megértettem, hogy ő nem akart engem bántani. Amit tett, nem ellenem csinálta.”

Lényeges, hogy megkérdőjeleződik-e az elhunyt irántuk érzett szeretete, vagy továbbra is úgy emlékezhetnek rá, mint akinek a szeretetében nem kételkednek.

Szintén jelentősége van a nézőpontváltásnak, amikor saját fájdalmukon túl azt is megpillantják, hogy az elhunyt maga is szenvedhetett. „Ahogy elmesélem, már más perspektívájából látom, nem a megcsalt feleség pozíciójából, a magam sebeit nyalogatva, hanem képes vagyok átérezni, ő min mehetett keresztül, mit élhetett át. Ez segít megőrizni az iránta érzett szeretetemet.”

Az is jelenthet egyfajta megnyugvást, ha elfogadjuk, hogy egyes kérdésekre soha nem kapunk választ. Küzdelmes belső munka eredménye elengedni mindazokat a megoldatlanságokat, amelyeken nem tudunk változtatni. „Évekig rágódtam, és végül megbékéltem azzal, hogy vannak kérdések, amelyekre nincs válasz, innentől kezdve pedig szabadságomban áll azt választani, ami nekem jó. Változó, mikor mi jó. Még mindig vannak kétségeim. […] Végül mindig oda lyukadtam ki, hogy egyet biztosan tudok: én szerettem őt.”

Bármekkora is a megrázkódtatás, a gyászolók igyekeznek integrálni a történteket a világról alkotott értelmezésükbe, és megpróbálnak elhunyt szerettükkel szimbolikus köteléket kialakítani. Megküzdve heves indulatokkal, szégyenérzettel, sértettséggel, elutasítottsággal, elszakítottsággal, lassan elcsendesedhet az érzelmek háborgása. Legtöbben megbékélnek valamilyen szinten, és olyan is van, aki eljut a megbocsátásig.

Az apjában csalódott Anna is elérkezett ide, bár nem jutott minden téren nyugvópontra. „Már nem haragszom az apámra. Inkább mélységes szánalmat és döbbenetet érzek. Ez munkál bennem most is. És a megválaszolatlan kérdés: miért kellett elrontani mindhármunk életét egy kis botlás és önvédelmi hazugság miatt? Miért?!”