Budapest, 2025

Fordította

Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Leonard Cohen: A Ballet of Lepers

Copyright © 2022, Old Ideas Legacy, LLC.

All rights reserved.

Jacket design © Penguin Random House

Jacket image © Cohen Estate

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 428 1

TARTALOM

REGÉNY

Leprások balettje

NOVELLÁK

Szent Jig

Oké, Herb, oké, Flo

Jelek

Polly

Száz öltöny Oroszországból

Szertartások

Mister Euemer epizódjai

A Borotválkozási Rituálé

Altatódal

Egy hét nagyon hosszú idő

A wurlitzerszív

Milyen Dávid?

Novella egy görög szigeten

sok kisállatom volt már

A furcsa fiú és a kalapács

Csere

Utószó (Alexandra Pleshoyano)

LEPRÁSOK
BALETTJE

REGÉNY

Ellentmondok magamnak?*

walt whitman

* Gáspár Endre fordítása

I

A nagyapám hozzám költözött. Nem volt hová mennie. Hogy mi történt a gyerekeivel? Halál, leépülés, száműzetés… már nem is tudom. Az én szüleim a fájdalomba haltak bele. De nem szabad túl komoran kezdenem, mert itt hagysz, és azt hiszem, ettől rettegek a legjobban. Ki állna neki olvasni egy történetet, ha tudja, hogy égbe szálló szekérrel vagy kereszttel végződik? A szállásadónőm talált valahol egy pótágyat, és betette a szobámba. A lakbért felemelte kilencről tizenegy dollárra. Végül is még egy ember használja a fürdőszobát, érvelt. Igaza volt. Szegény öregnek gyenge volt a húgyhólyagja, ráadásul gyakran kellett köpnie is. Az viszont meglepett, milyen jól tud angolul. Nem rémlik, hogy a szüleim ilyen jól beszélték volna. Amikor átjöttek Amerikába, megfogadták egymásnak, hogy soha többé egy szót sem beszélnek az anyanyelvükön. „Elölről kezdjük, mindent elölről”, mondta apám nemegyszer. Emlékszem, milyen lassan, nehézkesen adták egymás értésére a legkisebb apróságot is. Nem hinném, hogy megszegték az esküjüket, akár a hitvesi ágyban is. Ahogy vénülök, egyre inkább átérzem, milyen iszonyúan elszigeteltek lehettek. Még azt sem engedték meg maguknak, hogy kommunikációjukba arcjátékkal besegítsenek. Amikor anyám használni próbálta a gyönyörű szemét és kezét, hogy leírjon valamit, apám rászólt: „Nem, nem, kezdd újra, angolul.” Se árnyalatok, se intimitás, se titkok – biztos, hogy a magányba haltak bele. A nagyapámról alig hallottam valamit. Sőt, azt hittem, hogy már meghalt. Gyanítom, hogy a szüleim havonta küldtek neki egy kis pénzt, de nem vagyok benne biztos. A mi házunkban soha semmi nem volt egyértelmű, és különben sem szívesen avattak be olyasmibe, aminek a múlthoz volt köze.

Aztán múlt héten, már a hét vége felé kaptam egy telefonhívást. A szobám ajtaja természetesen csukva volt, az egyetlen széken ülve éppen kifelé bámultam a Stanley Streetre. A sűrűsödő sötét lassanként elrejtette az utca rondaságát. Még a hatalmas, abszurd autóáradat is egyetlen szépséges folyammá homályosult, az elsuhanó sofőrök arcát pedig nem láttam. A folyosón csörgött a telefon. Egy párocskát figyeltem az ablakom alatt. Az ablak csukva volt, pontosabban annyira eltorlaszoltam, hogy nem tudtam kinyitni, nem is hallottam, miről beszélnek. Nyilvánvalóan veszekedtek. A nő csípőre tett kézzel, mozdulatlanul dőlt az egyik parkoló autónak. A férfi kissé imbolyogva állt előtte, folyvást felemelte, aztán meg leeresztette a nyitott tenyerét, mint aki láthatatlan narancsokkal zsonglőrködik. Bosszantott ez a mozgás, de abban a pillanatban, hogy tudatára ébredtem a bosszúságnak, a lány elkapta és lerántotta a férfi mindkét kezét. Gondolom, rákiáltott, ahogy én is tettem volna: „És ne hadonássz itt nekem.” Éppen ezt az ínyenc konfliktust ízlelgettem, amikor lépteket hallottam a folyosón, aztán erős kopogást az ajtómon, amiben ráismertem a szállásadónőm kezére. Elfutott a pulykaméreg. Aki albérletben lakik a Stanley Streeten, az nem sok kiváltságra számíthat, de én mindig ott óvtam a magánéletemet, ahol éppen voltam. Nem kértem mást, csak hogy hagyjanak békén, amikor egyedüllétre van szükségem. Nem, kérlek, ne fordulj el, nem rád értem. Már az elején világosan a szállásadónő értésére adtam, hogy esténként ne zavarjanak. Először is mert szükségem van az egyedüllétre, ahogy azt már említettem, másodszor pedig, mert mindig is rettegtem attól, hogy megzavarnak, amikor éppen Marylinnel szeretkezem. Azért dühített fel a szállásadónő kopogása, mert ezzel elszakított az utcai drámától és behatolt a szobámba.

Noha ezeket hozom fel indoknak, és remélem, nem untatlak, igazából sosem értettem teljesen a haragomat. Sőt, néha szabályosan megijeszt. Nem is harag ez, inkább gyűlölet. Bizonyos alkalmakkor, mint amiről írok, megszáll, belém költözik, kifordít önmagamból. Vagy talán pontosabb, ha azt mondom, hogy önmagamat fordítja kívülre, mert ilyenkor úgy érzem, megfoszt a húsomtól és minden szervemtől, feltárja a gyűlölet és az erőszak igazi fészkét. Itt most kénytelen vagyok mesélni magamról, bár tudom, hogy ez téged nem feltétlenül érdekel. De hát mi másért vagyunk itt, ha nem ezért? Amikor a szállásadónőm kopogott, és hirtelen elfogott iránta a gyűlölet, a legszívesebben ráüvöltöttem volna, hogy lehordjam, hogy káromkodjak, hogy valamivel kifejezzem az érzéseim erejét, de megfeszítettem minden porcikámat, szorosan lehunytam a szememet, és rekedten megkérdeztem, mit akar.

– Telefon! Sajnálom, hogy zavarom, de távolsági hívás, New Yorkból, Amerikából – magyarázta. – Gondoltam, beszélni akar velük.

Rögvest megkönnyebbültem. Amilyen gyorsan elfogott a gyűlölet, éppen olyan gyorsan eloszlatta a magyarázat. Pár pillanatig kiélveztem a megkönnyebbülést. Konstatáltam, hogy a testem ellazult, a szemem kinyílt és a veszekedő párra fókuszál. Ugyanabban a testhelyzetben álltak, csak a férfi közben zsebre dugta a kezét. A szívem szapora üstdobról lassú tamtamra váltott. A szállásadónőm ismét emlékeztetett, hogy várnak a telefonnál. Megköszöntem és hátradőltem a széken. Régóta tudom, hogy cselekvés közben vakok vagyunk. A bölcsesség csak az előrelátásban érhető tetten. Törtem a fejem, ki hívhat és mivel kapcsolatban. Lelki szemeim előtt láttam magam, ahogy fogom a kagylót, éreztem kezemben a fekete műanyagot, elképzeltem rajta a szállásadónő illatát. Hallottam a távoli hangot, vettem az üzenetet, emésztettem. Amikor az elmémben sorjázó képek elfogytak, felálltam és az ajtóhoz mentem. Máris untam a dolgot. Mintha egyszer már lezajlott volna. Csak jelképes időt kellett töltenem a fekete készülékkel, hogy fizessek a kellemes spekulációért. Nem szívesen tettem fülemhez a kemény műanyagot. Egyetlen hangot fogok hallani, holott korábban egy kórust hallottam és boncoltam fel. Egyetlen üzenetet fogok kapni, holott kaptam már híreket, ítéleteket, szabályokat, tilalmakat és titkokat. Bemondtam a nevemet a lyukacsos kagylóba.

– Á, nagyon örülünk, hogy végre megtaláltuk – mondta egy hang erős külföldi akcentussal.

– Megtaláltak?

– Igen, tudtuk, hogy volt unokája. Egy unokája Montrealban. Az apját Frederiknek hívták, ugye?

– Igen, így hívták.

– Nem maradhat nálunk. Tovább már nem. Ha lenne pénzünk, talán, de nincs, és különben se vagyunk a családja. Amíg az apja küldött pénzt, más volt a helyzet. Szeretjük, higgye el, szeretjük, nagyon kedves öregúr. De már túl sok a feleségemnek, nem tudja tovább gondozni.

– Egy pillanat. Azt akarja mondani, hogy a nagyapám önökkel él?

– Igen, igen, ezt mondom. Azután is maradhatott, hogy többé nem jött pénz. Szeretjük, de most már túl nehéz. Beteg, vigyázni kell rá.

– Igen, igen, persze. Hogyan találtak meg?

– Az öreg mondta, van valakije Montrealban. Emlékezett a maga nevére, felírta valahová, az apja egyik levelében lehetett, láttuk a borítékon a maga nevét. Frederik volt az apja, ugye? Kikerestük egy hotelben a maga telefonszámát a montreali telefonkönyvből.

– Igen, igen. Ennyi idő után? Fantasztikus.

– Pénz nélkül is gondoztuk volna, de a feleségem fáradt és maga is beteg. Nézze, nem tudok hosszabban beszélni, a távolsági hívás drága. Az öreg is tudja, hogy nem maradhat, és magához akar menni. A családjával akar lenni. Befogadja?

– Nekem is csak nagyon kevés helyem van, egyetlen szoba, de persze, ide kell jönnie.

– Jó, jó, maga jó unoka. Már megvettük neki a vonatjegyet. Mi nem tudjuk elkísérni. Feltesszük a vonatra, maga meg várja majd Montrealban. A vonat menetrend szerint szerda este tizenegykor ér oda. Várja ott, nagyon fog örülni. Minden világos?

– Igen, szerda este tizenegy. Felismerem majd?

– Öregember, egy öregember. Sokszor mondja, hogy maga kiköpött úgy néz ki, mint ő.

– Jó. Ott leszek. És köszönök mindent, amit maga meg a felesége tettek érte, és jobbulást kívánok a feleségének.

De még be sem fejeztem, már letette. Rögtön megbeszéltem a helyzetet a szállásadónőmmel, aki amúgy is végighallgatta a beszélgetést; mindjárt meg is született a döntés az új ágyról és az új lakbérről. Aztán visszamentem a szobámba, és leültem az ablakhoz. Erre egyáltalán nem számítottam. Néha igenis megtörténik a váratlan. Apránként feléledt bennem a mély családi szeretet, éreztem a generációk közti köteléket. Vártam, hogy találkozzam a nagyapámmal, megosszam vele a szobámat és az ételemet, vele, a saját húsommal és véremmel, a saját vérvonalammal. Mi mindent megtudok majd, mekkora erőt merítünk egymásból! Összetartozunk. Hogyhogy idegenek között töltötte az utolsó napjait? Kellemes érzés áradt el a testemen. Visszatért egy régi szeretet, ami visszavitt a sajátjaimhoz, szétterült az utca felett, összekeveredett a leereszkedő éjszakával, és illattal töltötte be. És mintha az érzéseim megerősítése lenne, a párocska az ablakom alatt, akiket már alig láttam, abbahagyta a veszekedést és éppen ölelkezett. Egy férfi közeledett, mire továbbindultak. Az ő autójának támaszkodtak eddig. Felálltam és az ágyhoz mentem. Megálltam előtte és elképzeltem magam benne fekve. Lefeküdtem és lehunytam a szememet, összekevertem a színeket egy szerelemvilágban, az árnyakból megformáltam Marylin testét, és újsütetű türelemmel vártam az érkezését. Hová ment az ölelkező pár? Hová hajtott el a férfi az autóval? Négyszáz mérföldre innét éppen bepakolják egy öregember kopott útitáskáját. Meghallottam Marylin lépteit a külső lépcsőn.

II

– Milyen szenvedélyes vagy – jegyezte meg Marylin. – Ma éjjel szenvedélyes szerető vagy. Ma éjjel lehetünk nemesek és állatok, madarak és gyíkok, kő és víz, nyák és márvány. Ma éjjel lehetünk fenségesek és megalázottak, lovaggá ütöttek és letaglózottak, szépségesek és förtelmesek. A szánkon a másik nedvessége csillog. A verejték parfüm, a nyögés arany, a lihegés csengő, a borzongás ezüst. A legszebb hattyú pusztulásáért sem cserélném el. Eleve ezért jöhettem el hozzád. Ezért kellett elhagynom a többieket, a százakat, akik bénult kézzel kapdosnak a bokám után, miközben rohanok hozzád.

Simogattam a sötétben, miközben beszélt, gyönyörködtem a költészetében, élveztem a hatalmat és a dicséretet, az alázatos testét, az egzaltált és örökkön örökké rajongó hangját.

– Örökké – mondtam fennhangon.

A legjobb formánkban ilyen romantikus játékot játszottunk. A legrosszabb formánkban nem játék volt, hanem ádáz küzdelem. Kicsusszant a karom öleléséből, és felállt az ágyon. A kőkolosszusok márványcombja és térde jutott eszembe. Vállmagasságban széttárta a karját.

– Az andoki Megváltó Krisztus – jelentette ki.

– Maga az Andok – helyesbítettem.

Feltérdeltem alatta, orromat a deltájába nyomtam.

– Gyógyíts meg, gyógyíts meg – könyörögtem színlelt alázattal.

– Te gyógyíts meg engem! – kiáltotta, majd nevetve rám zuhant, arca végül a hasamon állapodott meg.

Később, amikor lecsillapodtunk, azt mondtam neki ünnepélyesen:

– Asszony, megszabadultál betegségedtől.

Lábát a padlóra lendítette, az asztalhoz táncolt és meggyújtotta a gyertyát a mexikói bádog gyertyatartómban. A lángot, mint egy vallásos jelképet a feje fölé emelte, majd visszatáncolt az ágyhoz, és megfogta a kezemet.

– Jöjj velem, vadorzóm, pásztorfiúm, liliomtipróm – kántálta. – A tükröt, eunuchok, a tükröt!

Megálltunk a tükör előtt, és végighúzta rajtunk a gyertya fényét, akár egy puha, fényes ecsetvonást.

– Ki mondja, hogy nem vagyunk szépek? – kérdezte.

– Tényleg, ki mondja?

Egy-két percig a harmincöt éves testünket fürkésztük. És abban a pillanatban valóban szép volt a testünk, az a test, amiről mind tudjuk, hogy gyorsan és visszataszítóan hal meg. A gyertyatartót letette mellénk egy asztalra, és óvatosan ölelkeztünk, de közben még mindig a képmásunkat néztük a tükörben.

– Az élet mégsem ment el mellettünk – szólalt meg.

Bíztam benne, hogy nem kezd el filozofálni, mert az általában mindkettőnket elszomorított. Leültem az ablak előtti székre, ő meg az ölembe.

– Szeretők vagyunk – kezdte, mintha az axiómákat szögezné le, mielőtt megfogalmaz egy geometriai tételt. – Ha az utcáról most valaki felnézne, valaki, akinek nagyon jó a szeme, egy meztelen nőt látna egy meztelen férfi karjában – folytatta. – Az illető azonnal felizgulna, nem igaz? Ahogy mi is felizgulunk, amikor provokatív szexuális leírást olvasunk egy regényben.

A szexuális szóra megrezzent az arcom. Ez a legkevésbé helyénvaló szó, amikor két ember szexuálisan ölelkezik.

– És a legtöbb szerető – mondta tovább – pont így néz egymásra, pont így, még azután is, hogy egy ideje már intim kapcsolatban vannak.

Intim, ez is olyan szó.

– Ami nagy hiba. A tiltott öröm, a pajzán öröm gyorsan kimerül, a szeretők hamar megunják egymást, a szexuális identitásuk addig-addig kopik, míg végül teljesen elfogy.

– Mi az alternatíva? – érdeklődtem növekvő haraggal.

– Azt csinálni, ami lehetővé teszi a bizsergést. A szerelmesnek ismernie kell a szerelme minden porcikáját. Ismernie kell minden mozdulatát, a feneke ringását járás közben, a mellének hullámzásakor keletkező minden apró földrengés irányát, azt, ahogyan a combja lávaként szétterül, amikor leül, ahogyan a gyomra hirtelen összerándul orgazmus előtt, a szőrzete minden kertjét, szőkét és feketét egyaránt, a pórusok ösvényét az orrán, az erek térképét a szemében, az ajka különleges sebszínét. Olyan teljességgel, olyan alapossággal kell ismernie, hogy már szinte a saját teremtménye lesz: ő formálta meg a végtagjait, ő párolta le az illatot, amit az generál. Ez az egyetlen sikeres szexuális szerelem, a teremtőnek a teremtmény iránt érzett szerelme, más szóval a teremtő önmaga iránti szerelme. Ez a szerelem változhat, fejlődhet és legyőzhet gyötrelmet és eksztázist, vak hűségét még árulás sem fertőzheti meg, átalakulhat, de sosem apad el.

Ahogy ezeket sorolta, a hangját egyre inkább áthatotta az érzelem. Az utolsó pár mondatot szinte eksztatikusan adta elő. Abbahagytam a simogatását, a klinikai kifejezések túlzott használatától már-már émelyegtem. Feltűnt neki a becézés hiánya.

– Mi a baj? – kérdezte. – Miért nem ölelgetsz?

– Minek kell ezt csinálnod? – kezdtem. A hangom rekedten tört elő, mert a torkomat összeszorította a harag. – Minek kell mindig ezt csinálnod? Most szeretkeztünk. Szerettük és becéztük egymást. Nem tudnál csak ülni és élvezni velem a gyönyör utóhatását, az azt követő békességet? Muszáj egyből elkezdened az operációt, a boncolást? Szexuális, intim… azt akarom, hogy feküdj ernyedten a karomban. Lepárol, generál… sörfőzde ez, vagy mi? Nem akarok memorizálni minden tájat, azt akarom, hogy időnként lepjen meg egy-egy új borzongás. Azt akarom, hogy néha hökkentsen meg egy nyögés, ami mélyebbről szakad fel a többinél… Hová mész?

Megállt előttem. A gyertyafény felskiccelte a száját, amelyet megkeményített a düh.

– „Új borzongás.” „Egy nyögés, ami mélyebbről szakad fel a többinél” – gúnyolódott. – Jézusom, de ostoba vagy, ugyanolyan ostoba, mint a többi egy tucat férfi, akivel lefeküdtem. Igen, egy tucat olyan férfi, mint te, aki sötétben akart szeretkezni, csendben, behunyt szemmel, bedugott füllel, beburkolt testtel. Akik meguntak engem, és én is őket. Te meg jössz a hülye dührohamoddal, ami egyébként elviselhetetlenül gyakori, csak mert én valami mást szeretnék kettőnknek. Te azt sem tudod, mi a különbség a teremtés és a maszturbáció között. Pedig van ám különbség. Semmit nem értettél abból, amit mondtam.

– Halandzsa! – kiáltottam, most már nem dühösen, hanem elkeseredve. – Halandzsa, halandzsa, halandzsa. – Istenem, szabályosan fröcsögtem.

– Nem tudjuk, mit beszélünk – mondta Marylin. Az ő dühe is elszállt.

– Miért nem tudsz csak feküdni a karomban?

– Reménytelen vagy. Hol a cuccom?

Néztem, hogy felöltözik, az agyam üres volt. Nem, nem is üres, hanem zsibbadt. És ahogy öltözött, ahogy befedte a puha testét, egyik részt a másik után, a zsibbadtság csak nőtt, marta a torkomat, akár az éter, feloldotta a bőrömet, és szétfoszlottam a szoba levegőjében, az élettelen szoba része lettem. Marylin az ajtó felé indult. Vártam a zár nyelvének rettenetes, precíz kattanását. Megállt, keze a kilincsgombon.

– Maradj – suttogtam.

Hozzám szaladt és megölelt. A ruhája textúrája különös érzés volt a bőrömön. Könnyeivel megnedvesítette az arcomat és a nyakamat.

Ő is suttogott:

– Nincs időnk bántani egymást, nem vagyunk gyerekek, öregszünk, kit érdeklünk lent az utcán, egy autós sem veszi le a reflektorát miattunk. Félek, hogy megtagadtunk mindent, hogy nem vagyunk része semminek. A városon kívül találkoztunk mi ketten.

– Ne sír, ne sírj, ne sírj. – A haját simogattam. – Bocsáss meg, bocsáss meg, gyönyörű vagy, gyönyörű nő vagy.

– Nem unhatjuk meg egymást – kérlelt –, nem és nem. Elfáradtam, nem akarok több viszonyt, nem akarok senki mást, csak téged akarlak megismerni.

A szomorúsága hatására újra összeszedtem magam. Életem során sokszor megfigyeltem már, hogy csak akkor tudom megőrizni a lelki egyensúlyomat, amikor mások szélsőséges érzelmeivel találkozom. A bánata helyrebillentett, férfiassá és együttérzővé tett. Az ágyhoz vezettem. Zokogott, hüppögött, mint egy kislány.

– Mennyire öreg vagyok, istenem, mennyire öreg.

Feküdt a csupasz karomban.

– Szép vagy – hazudtam szenvedélyesen. – Mindig is szép leszel.

Hamarosan elaludt a karomban, testemnek nyomódott teste valahogy súlyosabbnak érződött, mint bármikor. A bánattól ólmos lett és püffedt. Álmomban egy repülő szekérről egy síró ember a vállamra hajított egy hatalmas köpenyt. Mire reggel felébredtem, Marylin szokás szerint elment.

III

Bevallom, Marylin aznap éjszakai mutatványa cseppet sem volt ínyemre. Mintha szándékosan szét akarta volna rombolni egyszerű kapcsolatunkat klinikai elemzéssel és abszurd, dőre kijelentésekkel. Miért kellett szavakba foglalnia a bánatot? Mintha nem lenne elég bánat kinyilatkoztatás, boncolgatás nélkül is. Nagyon jól tudta, hogy valamikor, előbb vagy utóbb el kell válnunk; elválaszt a fásultság, az unalom. Mi értelme színlelni vagy ostoba elméleteket kreálni olyan szerelemről, ami egymás totális ismeretén alapul? Miért különböznénk mindenki mástól? Akik örök hűséget esküdtek, ugyanúgy elválnak, mint akikben van annyi tisztesség, hogy hallgassanak. A tavalyi imádottak idén is azok, csak az őket imádók cserélődtek. A szerelem konstans, csak a szeretők változnak. Néha olyannak képzelem az egészet, mint egy irdatlan székfoglaló játékot: amikor a zene elhallgat, csak kevesen nem tudják folytatni a játékot, a szerencsétlen kevesek; a többiek le tudnak ülni. A tülekedésben természetesen térdek és szívek sérülnek, történhet akár erőszak vagy gyilkosság is, és az irodalmat ezek az áldozatok alkotják, de az egyik szék általában ugyanolyan jó, mint a másik. Nem azt mondom, hogy ez nem szomorú. Mindenki tudja, hogy szomorú, de ettől még nem kell hirdetni a szomorúságot. Olyan szomorúság, mint a jólét földjén egy barátokkal elköltött kellemes étkezés után, vagy a testvérek ölelkezése egy polgárháborútól dúlt városban. Marylinnek igaza van, tényleg a városon kívül találkoztunk, de bizonyos tekintetben mindenki a városon kívül van. Egyébként is, hol a város? Már nincsenek falai. Még soha nem osztozott ennyi mindenen a gazdag meg a szegény, még soha nem élt ilyen közel egymáshoz a beteg meg az egészséges. Több mint ezer évvel ezelőtt egy kínai költő azt írta: „A világ becsapja azt, akinek nincs rangja.” Való igaz, nincs rangom. Három hónap alatt ez a harmadik irodai állásom, és Marylin, aki elolvasott vagy ötezer jó könyvet, csak eladó az Eaton’sben. Na és? Mennyire különbözik ma bármelyik funkció? Szerintem a legtöbb ember földalatti életet él, akár van rangja, akár nincs, csak éppen a kripta tetejét lerobbantották, és minden kilátszik, bár ez sem változtat semmin. És Marylin tudhatta volna, hogy egy ilyen faltalan városban, ahol betegek és egészségesek kéz a kézben járnak, félre kéne tennie a lepráscsengőjét, és mindenkivel táncolni, aki felkéri. Ilyen gondolatok jártak a fejemben, ahogy a fülledt, zsúfolt pályaudvaron vártam a vonatot, ami a nagyapámat hozza.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Bérci Ágnes

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Chivo – SIL Open Font License

Cormorant SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License