részlet

© Dr. Mangó Gabriella, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A könyv a szerző 2007-ben megjelent Természetgyógyászat kontra orvosi gyógyászat című könyvének átszerkesztett és kibővített változata.

Borítógrafika és illusztrációk: Hertelendi Amanda

Belívterv, tipográfia: Somogyi Dominika

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 992 8

Jogi nyilatkozat

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, nem helyettesítik az orvosi tanácsadást, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e a konkrét esetben, illetve segítséget tud adni az egészségi problémákkal és a kezelési módokkal kapcsolatban. A kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező bármilyen egészségi problémáért.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Előszó – egy személyes vallomás

Üdvözöllek a rendelőmben!

1. Ellenségek?

2. Ami az előszóba nem fért bele

3. Időutazás

Ájurvédikus gyógyászat

Aura

Csakrák

Hagyományos kínai orvoslás (HKO)

Az 5 elem tana: fa, tűz, föld, fém, víz

A fa elem

A tűz elem

A föld elem

A fém elem

A víz elem

A meridiánok és az akupunktúra

Moxaterápia

Köpölyözés

Fülgyertyázás

Egyéb módszerek

Tibeti gyógyászat

Íriszdiagnosztika

A görögök gyógyászata

Medicus curat, natura sanat – Az orvos kezel, a természet gyógyít

Allopátiás gyógyszerelés

Homeopátiás gyógyszerelés

Orvoslás a középkorban

Holisztikus gyógyítás

4. Természetgyógyászat Magyarországon

Fitoterápia

Aromaterápia

Apiterápia, a mézzel kapcsolatos gyógyítás

A Bach-virágterápia

Alternatív mozgás- és masszázsterápia (AMM)

Mozgásterápiák

Masszázsterápiák

Nyugati masszázstechnikák

Fülakupunktúrás addiktológia

Fül-akupontok

Életmód-tanácsadás

Így segítsd az emésztésedet

Saját tapasztalataim

Reflexológia

Kineziológia

Homeopátia

5. Böjt, daganatos betegségek, pszichoszomatikus kórképek, Covid

Böjt és/vagy diéta?

A diagnózis: rák

Mentális egészség – pszichoszomatikus kórképek

Covid

Záróakkord

Az előszó folytatódik…

Köszönet

Felhasznált és ajánlott irodalom

Nem az egészségeseknek kell az orvos,

hanem a betegeknek.

Menjetek, és tanuljátok meg, mit jelent ez:

irgalmasságot akarok s nem áldozatot.

Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam,

hanem hogy a bűnösöket.

(Mt 9,9–13)

ELŐSZÓ –
EGY SZEMÉLYES VALLOMÁS

Bizonyára te is voltál már beteg. Lehet, hogy jelenleg is vannak kisebb-nagyobb egészségi problémáid. Lehet, hogy azért vetted kézbe ezt a könyvet, mert sokáig egészséges akarsz maradni, vagy egyszerűen csak el szeretnél igazodni az orvosi gyógyászat és a természetgyógyászat, az alternatív medicina rejtelmeiben. Sajnálom, hogy általában a természetgyógyászatot alternatív medicinának tartják. Komplementer medicina lenne a helyes megnevezése, és ez egyben kijelölné megfelelő helyét is. Ez azonban ma még csak álom…

Ahogyan te is, valószínűleg sokan szeretnének bepillantani a varázslásnak tűnő színpad kulisszái mögé. És a varázslást itt a gyógyítás mindkét fajtájára értem. Hiszen nem varázslás-e az, hogy ha a betegnek a csuklójába és a térde alá tűket szúrnak, és megszűnik a szívritmuszavara? Vagy nem varázslás-e az is, hogy amikor a beteg szívritmuszavarral orvoshoz fordul, megfelelő gyógyszert kap, és elmúlnak a panaszai? Mindkét gyógymódot alkalmazó szakemberre nagy tisztelettel és bizalommal tekintünk, hiszen olyan tudás birtokában van, amely nem a miénk, és amelyet nem is mindig értünk.

Mi az, ami miatt egyszer az egyik, másszor a másik gyógymódhoz folyamodik a beteg? Mi alapján dönt? Mit vár az egyik tudománytól és mit a másiktól? És mit kap? Mit kaphat? Ezek a kérdések mindenkit foglalkoztatnak, aki kicsit is törődik az egészségével.

Lelkes orvosként, fiatal titánként, amikor a Jedi lovagokat még hírből sem ismertem, a fehér páncélosok kőkemény, vonalas csapatát erősítettem. Hittem, hogy az orvosi egyetem alatt rám ruházott tudással, a gyógyítás során megszerzett közel tízéves tapasztalattal a hátam mögött megállíthatatlanul tudom gyógyítani a hozzám forduló betegeket. Mindennek utánajártam, akkor sem volt számomra menthetetlen ember. Kissé úgy éreztem magam, mint a tabletták és injekciók óriástudora, aki szolgál és véd.

És akkor… Egy kis faluban dolgoztam reggeltől estig, estétől reggelig, és ebben a nagy „rengetegben”, az erdő közepén élt egy Józsi bácsi, akinek nagyon-nagyon rossz veseértékei voltak. Mondhatni, hogy a dialízis (művese-kezelés) határán állt. Egy nap a hozzátartozója bekopogott hozzám, hogy szeretne velem egy fontos dolgot megbeszélni. Mégpedig azt, hogy mi a véleményem: a papát elvinnék talpmasszázsra, hogy jobb legyen a veseértéke. Jót nevettem magamban, gondolván, hogy na, majd attól, hogy a talpát masszírozzák, helyrejön a veseértéke… Hiszen a talpa lent van, a veséje fent. De legalább jó lesz a bácsinak, hozza-viszi a család, simogatják a talpát, együtt lesznek – így „nagylelkűen” azt mondtam, hogy vigyék nyugodtan, nem fog ártani. Nagyon örültek. Én meg annak, hogy nem hallották, amit magamban gondolok.

Nagyon együttműködő voltam a családdal, amikor vérvételt kértek a hat talpmasszázs után, és amikor újra kértek, az újabb után is. És legnagyobb megdöbbenésemre azt láttam a véreredményeken, hogy a bácsi veseértékei elkezdtek javulni. Hogy mitől? Eltűnődtem: talán ez a fehér egyenruha meghatározza a gondolkodásomat, pedig lehet, hogy csak egy szegmensét látom a gyógyításnak. De akkor arra még mindig nem vettem a fáradságot, hogy utánanézzek annak, mi is az a talpmasszázs, milyenek a mikrorendszerek, mi az, hogy rezgés, biorezonancia, homeopátia… Persze a kínai akupunktúráról hallottam, de azt is valami rózsaszín ködként: Nagy tűket nyomkodnak a betegbe című festményként lebegett előttem.

És akkor beütött a krach.

Feltetettem egy spirált – orvosként semmi ellenvetésem –, huzatba ültem – orvosként kibírható –, majd a nyakamba emeltem a gyerekemet… de utána egy tapodtat nem tudtam továbbmenni. Lelassított az élet. Kétoldali ülőideg-gyulladásom lett. Hogy én menni akarok és nem tudok? Olyan ezelőtt számomra nem létezett. Hogy meg akarom gyógyítani a beteget, jelen esetben magamat, és az nem sikerül? Olyan azelőtt nem létezett. Injekcióztam magam, marokszámra szedtem a gyógyszereket, csak négykézláb tudtam kimászni a vécére, nem tudtam a gyerekeimet ellátni… sőt… Az egyik gyerekem, aki másfél éves volt, minden ok nélkül, zsibbadó láb miatt leesett az emeletes ágyról, agyrázkódással rohantunk vele a kórházba. Se azelőtt, se azután ilyen baja, lábzsibbadása nem volt. Egyértelmű sorsátvállalás és családi tudatalatti… Szóval a fehér páncélba vetett hitem lassan lekopott rólam, és azt gondoltam, ha magamat nem tudom meggyógyítani, másokat hogyan tudnék?

Kidobtam az összes gyógyszert, hideg vízbe és ecetes, langyos vizes borogatásba csavartam naponta az egész testemet egy hétig, és… meggyógyultam. Leszedettem a spirált, otthagytam az orvoslást, a fehér csapatot, és Jedinek álltam. Természetgyógyászatot kezdtem el tanulni, minden elérhető olvasmányt megrágtam, rágtam, emésztettem, építkeztem, mint egy újszülött piramiskészítő. Volt benne fitoterápia, apiterápia, hagyományos kínai orvoslás, akupunktúra, homeopátia, alternatív mozgás-masszázs… Szóval mindenevő lettem.

Aztán elkezdtem dolgozni egy biorezonanciás géppel, amit az alapján választottam, hogy legyen az orvosi pályámnak alternatívája, egy orvostechnikai eszköz.

Ekkor kezdődött az a gyönyörű utazás az életemben, amelynek a termékét most olvashatod. Más emberré, más gondolkodóvá lettem. Majd amikor odaértem, hogy a természetgyógyászati rendelőmben gyógyszert írtam fel… akkor tudtam, hogy megérkeztem.

Ezt a megérkezést szeretném nektek átadni ezen a könyvön keresztül. Érkezzetek meg ti is a saját teljes világotokba, amely nem fekete vagy fehér, hanem fekete és fehér is, ahogy a jin-jang jelben látszik. Legyetek többek, legyetek jobban lélekben élő, tudatos emberek a soraim hatására – mert minden ott van bennetek.

2024. március

Jó utazást kívánok a galaxisomban:

Dr. Mangó Gabriella

orvos-természetgyógyász

holisztikus gyógyító

ÜDVÖZÖLLEK A RENDELŐMBEN!

Jó napot kívánok, kérlek, foglalj helyet! Még mielőtt elmondanád, miért kerested fel a rendelőmet, s hogy miben tudok segíteni, engedd meg, hogy megtisztelő, megelőlegezett bizalmadért cserébe bemutatkozzam.

A Pécsi Orvosi Egyetem Általános Orvosi Karán végeztem 1990-ben. Az egyetem befejezése után egy kórházi belgyógyászati osztályon, majd 1992-től háziorvosként falvakban dolgoztam, jelenleg egy kisebb városban élek. Azért hangsúlyozom a falvakat, a kisebb várost, mert ott más feladatai vannak az orvosnak, mint a nagyobb településeken; a kisebb helységek orvosai sokkal inkább magukra vannak hagyva, mint a nagyobb városokéi, akiket segít a közeli mentőszolgálat, a számos kórház, és akik számára elérhetőbbek a diagnosztikus eszközök is.

Kis településeken az orvos még mindig rá van utalva a fülére, a kezére, a ráérzéseire, noha ma már a kis körzetek is fel vannak szerelve EKG-val és egyéb eszközökkel, amelyek megkönnyíthetik a munkáját, és a betegellátás színvonalát is emelik. Mégis sok múlik a megérzésen, a tapasztalatokon, és a gyógyításban nélkülözhetetlen empátián.

A háziorvoslás, mondhatni, az életem. Ez voltam, ez vagyok, és ez is maradok. Így teljesedtem ki, s nem is tudnék, azt hiszem, soha más lenni.

Háziorvosi munkám során számos örökbecsű megállapításra jutottam. Közülük az egyik így hangzik: A BETEGNEK MINDIG IGAZA VAN. Számomra ez azt jelenti: addig, amíg valaki panaszos, amíg baja van, keresni kell az okokat, és nem szabad magára hagyni a bajával!

Azért is emelem még ki falusi/kisvárosi körzeti orvoslásomat, mert a kis közösségekben sokkal többet tudnak az emberek a betegről, a körülményeiről, a családjáról, vagyis a teljes hátteréről – amit jó okkal a betegsége hátterének is tekinthetünk –, mint a városi rendelőintézetekben és a kórházakban dolgozó szakemberek. Erre később még visszatérek.

Persze van másik oldal is, azt is ismerni kell!

Akkor tapasztaltam meg az érem másik oldalát, azt, hogy milyen kiszolgáltatott állapot a betegé, amikor egy autóbaleset miatt, évekkel ezelőtt, súlyos fejsérüléssel kórházba szállítottak. Először egy vidéki kórházba vitt a mentő, ahonnan egy neves országos intézetbe kerültem. Akkor született a másik örökbecsű mondásom: AZ ÉLETHEZ SZERENCSE IS KELL – különösen az egészségügyi rendszer túléléséhez. Ma sem a betegségektől félek elsősorban, hanem az egészségügyünktől!

Már korábban is, amikor még a gyógyászat másik oldalát ismertem csak, hallottam a betegektől rémtörténeteket az egészségügyi viszonyokról, a gyógyító tevékenység közben előforduló, olykor megmosolyogtató helyzetekről – vagy akár nevezhetnénk ezt kényszervigyornak is, hiszen könnyen mosolygunk, ha nem a mi életünkről van szó, ha nem a mi bőrünkre megy a játék. A szörnyülködésen és a hitetlenkedésen kívül valójában csak akkor érezzük át a másik problémáját, amikor hasonló cipőben járunk. Erre van egy kedvenc indián mondásom, amely így szól: „Csak akkor mondj valakiről ítéletet, ha legalább két hétig jártál a mokaszinjában!” Tehát csak akkor értjük meg és tudunk igazán együttérezni a másikkal, ha mi vagy a gyerekünk, közeli családtagunk vagy közeli ismerősünk kerül hasonlóan elkeserítő, kilátástalan helyzetbe.

Amikor főszereplőként, kiszolgáltatva, bedarálva a rendszerbe, végigéltem mindazt, amit a betegeim átélnek, azonnal másként néztem az addig számomra a szent és sérthetetlen tudást jelképező egészségügyre. S amikor fölgyógyulva folytattam a háziorvosi munkámat, másként és még nagyobb együttérzéssel akartam a „rendszerben” tovább működni.

Orvosi munkám során többször tapasztaltam, hogy egyes betegek minden prognózis – kórjóslat – ellenére évekkel élik túl emberi számítás szerint várható halálukat, mások pedig minden előzetes bejelentés nélkül belehalnak banálisnak tűnő betegségekbe. Egyre inkább éreztem a tudáshézagot, hogy bár sok mindent tudunk, mégis keveset, s egyre jobban feszített a helyzet, hogy vannak, akiken minden erőfeszítésem ellenére sem tudok segíteni. Kezdtem az orvoslást nagyon kevésnek tartani.

Az utolsó lökést az új út keresésében a néhány éve összeszedett betegségem, a látszólag hétköznapi ülőideg-gyulladás adta meg, amikor több hétre ágyba kényszerültem. A szakmai szempontból az orvoslás csúcsát jelentő gyógyszereket szedtem, aminek következtében a bélrendszerem tele lett sebbel, mindenféle oda nem illő kórokozóval, és szívritmuszavarom lépett fel – szóval volt olyan pillanat, amikor azt gondoltam, ennél még meghalni is jobb. Ekkor az összes gyógyszert félretettem, és megpróbáltam önmagamtól meggyógyulni. Sikerült! Utána kezdtem el komolyan foglalkozni természetgyógyászattal, indultam el az addig számomra ismeretlen, és őszintén megvallom, kuruzslásnak tekintett úton.

Természetesen az előbb leírtakkal nem arra biztatok – sőt óva intek mindenkit attól –, hogy azonnal dobja ki a gyógyszereit! Ezt senki ne tegye, mert sokat árthat magának! Csak vedd fontolóra azokat a gondolatokat, amelyeket megosztottam. Az a célom, hogy a könyv elolvasása után másként tekints majd a saját egészségedre, a betegségedre, s hogy az egészségügy eddig szolgáltatásként igénybe vett gyógyító tevékenységében ne kiszolgáltatott, passzív résztvevőként szerepelj, hanem aktívan tudj és akarj közreműködni benne, és érezd a saját egészséged megtartásáért és helyreállításáért a felelősséget.

Bízom abban, hogy a könyvem elolvasása után te is tisztábban és racionálisabban, vagy inkább valósághűen fogod látni e kétfajta nagy, sokszor egymással szembeállított, alternatív sorba kényszerített gyógyítási módot.

Ezt a könyvet nem a teljesség igényével, sőt nem is elsősorban a szakembereknek írtam, hanem betegeknek, akik szenvedő alanyai, mondhatnám, rákényszerültjei mindkét gyógyítási módnak. Véleményem szerint mindkét gyógyító lehetőségnek vannak hibái – vagy inkább gyengéi –, de mindkettőnek vannak előnyei is. Úgy vélem, a jövő medicinája a kétféle gyógyítási mód között születik meg. Ne feledjük, korunkban senki, egyik szakma képviselője sem dughatja a fejét a homokba! Mert annak a beteg látná és látja a kárát!

Az a beteg, aki végső kétségbeesésében, mert a hagyományos orvosi gyógymód nem adott a bajaira megnyugtató választ és nem sikerült meggyógyulnia, szóval végső kétségbeesésében természetgyógyászhoz fordul, majd újra az orvosa elé kerül, kicsit úgy érzi magát, mint egy bűnöző, mert nem meri elmondani, hogy kétségbeesésében és elégedetlenségében elkezdett egy másik utat járni, egy másik lehetőséget keresni. Nem meri elmondani, hogy elveszítette az orvosába és annak tudásába vetett hitét, nem meri vállalni a „mindenáron meg akarok gyógyulni” akaratát az általa tisztelt orvos előtt, nem meri elmondani, hogy az orvoslás által kuruzslásnak tartott világban keresett a bajaira megoldást. A beteg szégyelli ezt, száműzetéstől, megtorlástól fél. És ez nagy baj! Nagy baj, mert a beteg a szégyenérzete miatt nem meri senkivel sem megosztani a kétségeit, nem mer több szakember bevonásával választ kérni azokra a kérdésekre, amelyeket nem ért. Így bátran virágozhat a dilettantizmus!

De az a beteg is pórul jár, aki rendszeresen természetgyógyászhoz fordul, mert amikor végül ismét felkeresi az orvosát, akkor a természetgyógyász érzi úgy, hogy elhagyta őt a betege, mert nem bízott benne, vagy mert nem azt kapta, amit remélt. Ennek a betegnek sincsen jobb sorsa, mivel egyutassá válik számára az addig kétféle lehetőséget tartogató gyógyászat.

Sajnos mindannyian úgy teszünk, betegek, orvosok és természetgyógyászok is, mintha a másik lehetőség nem létezne, és tilos lenne róla beszélni. Tabu – mert nem ismerjük egymást. Nagyon kevesen vallják be, hogy a gyógyítás másik lehetőségéről igen keveset tudnak. És hogyan hozhatná ilyen helyzetbe a beteg az általa tisztelt „félistent”?

Az a beteg vagy segítségre szoruló sem jár jobban, akinek a bajára számtalan gyógyszert írnak fel az orvosok, holott elég lenne csak étrendi tanácsokat adni neki, életmódváltásra biztatni, és akkor ingyen, mellékhatások nélkül meggyógyulhatna, vagy élhetőbb életet élhetne.

Ha számba vennénk a bűnlajstromot, amelyen ott sorjáznak a betegek ellen az egyik és a másik oldalon is elkövetett vétkek, mindkét félnek sok lenne a rovásán. Önmagunk felelősségéről, a saját egészségünk iránti felelősségről nem is szólva.

Ebben a káoszban, amely meggyőződésem szerint az agyonhallgatás, a megbélyegzéstől való félelem miatt alakult ki, a betegnek, a másokra rászoruló embernek – akinek éppen az önmagába vetett hite, a betegséggel való szembenézés, annak elfogadása, az esetleges panaszok elviselése a terhe – még el is kell igazodnia, ami nem kis feladat.

1. ELLENSÉGEK?

Kezdjünk bele egy képzeletbeli bírósági tárgyalásba a hagyományos orvoslás és a természetgyógyászat között!

Képzeljünk mindannyian a szemünk elé egy bírósági termet, magas, fehér falakkal, egyszínű faasztalokkal, székekkel, a terem közepén egy hatalmas üvegcsillárral. Ez a hatalmas csillár teljesen a bűvkörébe vonja a termet, ezerfelé ontja a belőle áradó fényt, és akaratlanul is, de rávilágít a téma minden részletére.

Képzeljünk magunk elé egy okos bírót, aki egyesíti magában az emberiség összes fájdalmát, kiszolgáltatottságát, az összes beteg vagy önmaga életét értéknek felfogó embert, akinek a józan ítélőképességétől függ a jövő. Mindannyiunk jövője, akik most élünk a földön és még azoké is, akik emberöltőnként megszületnek közénk.

Majd képzeljük magunk elé az alperest és a felperest, akik majdnem egyidősek, mindketten felvértezve a tudás és a tudásból fakadó hatalom összes jelképével, kellékével, az akupunktúrás tűkkel, köpölyökkel, fonendoszkóppal, reflexkalapáccsal és a mögöttük álló műszeres arzenállal. Mindketten tekintélyt parancsolók, számunkra ismeretlen nyelven beszélnek, ahogy már tették az ókor gyógyító-varázslói is, egyrészt mert féltékenyen őrizték, őrzik a tudásukat, másrészt hogy ezzel is érzékeltessék: tudásukkal a halandó emberek felett állnak. (Ugye, mai korunkból is ismert ez a misztifikálás?)

Mi, betegek mint nézők ülünk a bölcs bíróság előtt, miközben az egészségünk, az életünk függ ennek a két egymást vádló szakembernek a tudásától és jóindulatától. Nem szeretnék sem tanú, sem bíró lenni ebben a helyzetben, de gondolom, te sem! Hiszen mindkettejüknek bőven van mit egymás szemére vetniük. Még szerencse, hogy ebben a helyzetben kívülállóként szemlélődhetünk. De kövessük az eseményeket!

– Az első vádpont – szólal meg a bíró, és egy jelentős nagyságú lefűzött dossziét vesz maga elé, feltolja a szemüvegét az orra hegyére, beleolvas a papírokba, lapoz egyet, majd kettőt, és átlapozza az egész paksamétát, sóhajt és azt mondja: – Nem tudom pontokba szedni, inkább felolvasom egymás után az összes beadványt, ahogyan Önök a bíróságnak benyújtották. Természetesen vannak előttem olyan beadványok is, amelyekről már nyilatkoztak is a tisztelt ügyvéd urak. Ezeket igyekszem a válaszokkal együtt ismertetni. Nos, azt hiszem, elkezdem felolvasni az Önök által benyújtott vádakat. Kérem, ne szóljanak közbe, ne zavarják meg a munka menetét! A mai tárgyalás végén mindenki megkapja tőlem ezt a vádiratot írásban, és lesz elég idejük a következő tárgyalásig, hogy tisztázzák magukat a vádak alól.

– Nos, az első vádpont – és sorolom azután válogatás nélkül – az orvosi gyógyászatnak szól. A beteg a gyógyítás folyamatában elveszíti az egyéniségét, elveszíti az egyediségét. Ha bekerül a kórházi gépezetbe, a ruháival együtt szinte leveszi a nevét is – valamennyien emlékszünk még az Egyeske című kabarétréfára –, a múltja helyébe a kórelőzménye lép. Nem érdekel senkit, hová járt iskolába, mikor kel fel, hány órát alszik egy nap, vannak-e barátai, csak az, hogy mikor volt beteg, mikor mivel műtötték, milyen gyógyszert szed…

– Sorolom folyamatosan a vádpontokat, kérem, ne szóljanak közbe! Kiszolgáltatottá válik a beteg egy olyan világban, amelynek a működésébe csak mint a kórházi rangsorban legalul álló nyerhet bepillantást, holott ő az, aki miatt ez a rendszer létrejött. És ő az, akitől ez a rendszer működik. Ő a Beteg! Ugyan felvilágosítják őt a rá váró vizsgálatokról, de más elmagyarázni, hogy egy csövet fognak ledugni a torkán, vagy feldugni a fenekébe, és más mindezt szenvedő félként végigélni… A kórházi felvétel procedúrájának végén aláíratnak vele egy papírt, amelyben mindenhez hozzájárul, és amelynek lényege, hogy a betegségével kapcsolatos komplikációkért a kórházat nem terheli felelősség. Mellbevágó leírva látnia a betegnek, hogy a haláláért senki nem lesz felelős!

Egyébként annak idején eltűnődtem azon, hogy az orvosképzést úgy változtatnám meg, hogy valamilyen módon az orvostanhallgatók észleljék magukon az egyes betegségeket, essenek át egy-egy vizsgálaton – biztosan más szemmel néznék a betegségeket, a diagnosztikai módszereket, és főként a betegeket és a betegséget. Ez az elképzelés azonban megvalósíthatatlan, pedig nagyon jó lenne valamiképp elérni, hogy mi, egészségügyi dolgozók jobban belelássunk a betegségekbe, a vizsgálati módszerekbe, és együttérzőbbek legyünk a beteg emberrel! Kérlek, hogy elképzelésemet a gyógyításban dolgozó szakemberek képzésében csak egy lehetséges másik út keresésének tekintsd.

De ezzel a gondolattal nehogy lemaradjunk a tárgyalás fontos eseményeiről! Koncentráljunk újra a tárgyalóteremre!

– És azt még nem is említettem, mi történik, ha a beteg esetleg egy-egy vizsgálatba nem egyezik bele. Akkor aláíratják vele, hogy a vizsgálat elvégzéséhez nem járult hozzá, minden felelősség őt terheli – továbbra is! –, és úgy néznek rá, mint ha nem lenne normális. Ráadásul nekiszegezik a kérdést, hogy ha nem hajlandó az együttműködésre, akkor mit kezdjenek vele. Egyáltalán, minek jött akkor a kórházba, a szakrendelőbe, az orvoshoz?!

– És sorolhatom még az egészségügyben a megaláztatások sorát: például amikor ott fekszik a beteg, sokszor órákat a többi felöltözött, fel s alá sétáló ember között egy hordágyon, pizsamában, a folyosón, letakarva egy takaróval. Amikor várakozik, ki tudja, meddig, ki tudja, kire – és erről senki sem világosítja fel, hiszen neki az a dolga, hogy várjon! Hiszen kórházban van, és az idejébe belefér…

– Folytatom a rideg, gépesített környezettel, folytatom a mások előtti ágytálaztatással, folytatom a szétszúrt vénákkal, a túlhajszolt nővérek és orvosok morgásával. Túlságosan racionálisan! Túlságosan racionálisan, érzelmek nélkül, a puszta tényekre alapozva működik az orvoslás.

És a másik oldal?

– A borsos áraival – no, az orvosi gyógyítás sem olcsó, mindannyian tudjuk! – itt is aláíratják a beteggel, hogy hozzájárul a beavatkozásokhoz, sőt kéri a gyógyítását, és a felelősség itt is őt terheli! Sürgősséggel nem lehet soha igénybe venni. Ha baj van, akkor csak az orvosi ellátás marad. Fércelhetnek az orvosok azon, amin tudnak, a természetgyógyász meg ilyenkor nincs sehol! Ha a betegnek van pénze, foglalkoznak vele, ha nincs, akkor nem. Bár megjegyzem, számtalan természetgyógyászatban működő szakember a daganatos betegeket ingyen kezeli. Vagy ingyen járnak segíteni börtönökbe, pszichiátriai gondozókba, hajléktalanokhoz, ahol segítenek a szenvedélybetegeknek megszabadulniuk a függőségüktől.

A bíró felnéz a papírjaiból, és folytatja:

– Sokszor olyan betegségeket gyógyítanak, amelyek racionális eszközökkel nem kimutathatók, tehát az orvosi gyógyászat szerint nem léteznek. Olyan dolgokat gyógyítanak, ami ésszel szinte fel sem fogható: az aura vagy a csi keringésének helyreállítása – ki látta ezeket? A röntgengép az igen, ott fehéren-feketén mindenki számára ugyanaz látható, itt viszont az eredmény a vizsgálótól függ, és nem reprodukálható. Vannak, akik a mai modern, racionális világban még hisznek ezekben?!

– De a természetgyógyászok szemére vetem azt is – folytatja felolvasását a bíró –, hogy nagyon sok közöttük a sarlatán, a hozzá nem értő. Rémtörténetek keringenek emlődaganatos nőkről, akiket ilyen-olyan gyógymódokkal próbáltak kezelni, addig húzva-halasztva a sebészeti beavatkozást, mígnem áttétesként gyógyíthatatlanná váltak.

Tény, s számomra igencsak megdöbbentő, hogy 2×8 hónapi tanulás után vizsgát lehet tenni a természetgyógyászati propedeutikából (előkészítő stúdiumokból) és az egészségügyi modulból, majd még fél év szaktanulás után, vizsgázva a szakágból is, betegeket lehet gyógyítani. Nem orvosként, nem ápolónőként, hanem masszőrként, életmód-tanácsadóként – és még majd a felsorolást később teljessé teszem – a közelébe juthatnak a betegnek, aki szentírásként fogadja a tanácsaikat. Micsoda felelősség! És nem tudom, hogy sokan, akik ennek az átképzésnek részeseként (például könyvelőből, asztalosból, boncmesterből gyógyítóvá lépnek elő) rendelkeznek-e azzal a felelősségérzettel, amellyel minden, beteggel foglalkozó szakembernek rendelkeznie kell és kellene! Nem egzisztenciális kiutat jelent-e nekik ez a képzés, elhivatottság helyett?

Bocsánat, kicsit megint elkalandoztam a tárgyalóteremben, bizonyosan a hirtelen beállt csend miatt. Kukucskáljunk csak vissza!

A bíró éppen hallgat, ide-oda lapoz az előtte lévő paksamétában. Úgy tűnik, keres valamit. Az ügyvédek tanácstalanul dugják össze fejüket védenceikkel, a csendet csak a csillár foglalataiba tekert égők sercegése zavarja meg. A már nyomasztó szótlanságot végre megtöri a bíró hangja:

– Várjunk csak egy pillanatra! – mondja, s lassan felemeli a fejét. Mélyen mindkét aggastyán okos szemébe néz, és becsukja maga előtt a vastag kötetet. Dobol még egy kicsit elgondolkozva az ujjaival, köhint egyet, amivel talán mondandója fontosságát akarja hangsúlyozni, majd a már szinte feszélyező hangtalanságban újra megszólal:

– Kérem, Tisztelt Felek! Kérem Önöket, hogy a következő tárgyaláson tényszerűen adják elő sérelmeiket! Kérem, szíveskedjenek azok bizonyítását is bemutatni, név, időpont, hely megjelölésével. És egyben felszólítom az alperest és a felperest is, hogy a következő tárgyaláson vezessék elő a tárgyat! Ugyanis az Önök által benyújtott iromány nem a tárgyalás valódi témáját tartalmazza!

Kérem, kedves embertársaim, ezt én nem értem! A benyújtott iromány nem a tárgyalás valódi témája…?

Ebben a pillanatban mindkét fél egymásra mered, tanácstalanul – és talán te is, a könyvvel a kezedben –, hiszen a tárgynál vannak, a tárgynál vagyunk már jó ideje. Hiszen most vetjük egymás szemére a bűnlajstromot, hiszen a téma a természetgyógyászat kontra orvosi gyógyászat! Most ad majd szót a bíró a feleknek a védekezésre! Akkor hát mi a gond? Látom, ahogyan te is látod, hogy a felek, az ügyvédek egymásra néznek, majd zavartan belelapoznak jegyzeteikbe, tördelik a kezüket, megvonják a vállukat, és fölhúzzák a szemöldöküket. És várnak…

– Tény – folytatja a bíró a beállt csendben –, hogy Önök ezzel az iratköteggel benyújtottak hozzám egy sor, a rendszeren belüli, működés közben jelentkező problémát. Nos, Uraim, Önök ezt vágnák egymás fejéhez, ezt kérnék egymáson számon. De! – És a bíró figyelmeztetően felemelte az ujját. – Ki beszélt itt Önök közül a természetgyógyászatról mint gyógyítási rendszerről és az orvoslásról mint gyógyítási rendszerről? Én nem hallottam eddig egyetlen szót sem ezekről. És a benyújtott papírok között sem láttam ilyen iratot! Kérem ezért Önöket, a tárgyalást ebbe az irányba legyenek szívesek terelni, hátha megtaláljuk a szembenállásuk okát, és talán ráébrednek arra Önök is, hogy nem kibékíthetetlen az ellentét!

– Javaslom, tisztelt ügyvéd urak és tisztelt szemben álló felek, kezdjük újra! Ezt az előbbi érzelemkitörésnek minősülő részt felejtsük el, próbáljuk megérteni a történelmi ismeretek hátterével, az előzmények feltárásával, hol történt a két tudomány közötti szakadás! És közben kérem Önöket, hogy egymással is ismertessék meg magukat! Meggyőződésem, hogy Önök mindketten úgy adták be papírjaikat, hogy ellenfelük belső tartalmáról, lényegéről semmit sem tudnak. Azt pedig beláthatjuk, hogy a rendszert működtetők hibái nem azonosak a rendszerek hibáival. Jól néznénk ki, ha amikor elmegy az áram a lakásban, akkor lebontanák az erőműveket! Meggyőződésem, Uraim, hogy tudnak egymásnak majd sok újat mondani. A tárgyalást ezzel berekesztem.

A bíró az előtte lévő iratköteget a hóna alá kapva kivonult a teremből. Azután elhagyta a bírósági termet, külön-külön, földig érő talárjában a Természetgyógyászat és az Orvosi Gyógyítás is. Meg kell jegyeznem, kissé mindketten sértődöttnek tűntek, és úgy láttam, mindkettejüknek karikás a szeme. Hiába, nagy a tét, és ezt ők is tudják! Végül a két ügyvéd együtt, beszélgetve távozott…

Szóval így állunk, kedves olvasóim!

Így állunk, és itt állunk most már a tárgyalóterem ajtaja előtt. Itt maradtunk kicsit felzaklatva, s várhatjuk a tárgyalás folytatását. Nincs mit tenni.

Addig is, hogy előbbre lendítsem az ügyet, összeválogatok egy kis ismertető anyagot, hogy a tárgyalásig ti, mint a leginkább érdekeltek, fel tudjatok készülni a témából. De megígérem, nem mozdulok a tárgyalóterem elől, nehogy lemaradjatok valami érdemlegesről!

Nos, kérem, kis pihenő, kávé, tea, egy kis gyümölcs vagy, uram- bocsá, egy kis nasi… Kérlek, tegyétek le egy kicsit a könyvet, szusszanjatok a sok izgalomra, és aztán hallgassatok tovább figyelmesen!

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Fira Sans – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License