Írta: Elly Conway

A mű eredeti címe: Argylle

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Elly Conway

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

© Marv Quinn Holdings Limited, 2024

A kiadvány a Bantam Press, a Transworld imprintjének engedélyével készült. A Transworld a Penguin Random House cégcsoportjába tartozik.

Borítóterv: MinaLima

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 499 129 8 (epub), kiadói kód: MX-1708e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu , web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Anyának és apának,
akik az út minden lépésénél ott voltak velem.

„Az asszonyok nevettek és sírtak, a tömeg tombolt lelkesedésében, mert Quasimodo e percekben valósággal megszépült. Szép lett, ő, az árva, a kitett gyerek, a kitaszított; érezte, hogy most nagy és erős, szembeszáll a társadalommal, amely kilökte magából, s amelynek ő kegyetlenül az arcába csap; szembeszáll az emberi törvényekkel, elragadva előlük a zsákmányt; szembe ezekkel a tigrisekkel, amelyek most a levegőt marcangolják; ezekkel a botosokkal, bírákkal, bakókkal, a király minden hatalmával, amelyet ő tört meg, a senki, Istent híván segítségül.”

Victor Hugo,
A párizsi Notre-Dame.
(Antal László fordítása)

„Az oroszoknak a Borostyánszoba jelképezi mindazt, amit elvesztettünk.”

Ivan Sautov,
a Katalin-palota igazgatója
(idézi a Forbes Life magazin, „A Borostyánszoba titka”,
2004. március 29.)

A szerző előszava az új kiadás elé

Nem túl régen szörnyű balesetet szenvedtem, ami teljesen szétzilálta az életemet. Miközben lábadoztam és sajnáltam magamat, a szüleim filmeket és könyveket hoztak nekem. Így próbálták felkelteni az érdeklődésemet valami – bármi – iránt, ami nem rólam és arról a szörnyű dologról szólt, ami velem történt. Egyik reggel anyám olyan könyvvel jelent meg, amelyben gyönyörű tájak fényképei voltak. Az egyik kép egy dél-lengyelországi hegységet ábrázolt. A kép semmit sem jelentett nekem, de ahogy néztem, éreztem, hogy valami megmoccan bennem, és azon az éjszakán lázálmomban eljött hozzám Aubrey Argylle, teljesen kialakulva, Nehru-kabátjával és lapos hajával, mélyen eltemetett szomorúságaival és azzal a szent őrült késztetéssel, hogy helyrehozza azt, amit a világ folyamatosan elront. Akkor is ott volt a fejemben, amikor felébredtem; mintha egyenesen az ajtón lépett volna be, lerúgta volna a cipőjét, és otthon érezte volna magát. Tudom, az írók furcsán pislognak, amikor más írók azt mondják: „A könyv egyszerűen megírta magát”, de ez esetben valóban ez történt (kérlek, ne utáljatok engem, kollégák). És azzal, hogy leírtam, új célt nyertem, és attól fogva gyógyulni kezdtem. Tehát köszönetet kell mondanom annak, aki azt a fényképet készítette, a szüleimnek, és legfőképpen Aubrey Argylle-nak, hogy visszaterelt önmagamhoz, és emlékeztetett arra, hogy néha az önmagunk helyrehozatalához szükséges eszközök végig ott voltak bennünk.

Elly Conway, 2024

Prológus

KEVÉS ELHAGYATOTTABB HELY VAN a földön, mint Délkelet-Szibéria egy csípősen hideg márciusi hajnalon. A tajga tüskés fenyőerdői terülnek el a tájon, mint valami zöld szöges ágy. A mínusz huszonöt fokos levegőbe nem hasít madárcsicsergés. Csak a szél ostora csattog, és a távolban farkas üvölt panaszosan.

Egy hang azonban megtöri a halott csendet. Egyre hangosabbá váló halk dübörgés, és ekkor valami megcsillan a kora reggeli napfényben. Nagy sebességgel közlekedő vonat; hegyes orra lándzsaként vág utat a fagyos levegőben; könyörtelenül suhan előre, ahogy a sűrű erdő helyét mocsaras síkság és szélfútta tundra veszi át.

A standard kocsikban az utasok keskeny priccseken fekszenek, arcuk a falhoz nyomva, kialusszák a tegnap esti vodkát, vagy összebújva ülnek az alsó ágyakon, pirogot esznek, a tájat nézik a koszos ablakokon át, amiken letörölhetetlenül elkenődött a mocsok. Az ezüstcsík mögött azonban van valami egészen más. Aranyszínű vagon, rajta összefonódott V F és I F betűk, császári liliomok.

A való életben VF és IF – más néven Vaszilij és Irina Fjedorov – nagyon nem fonódnak össze. Valójában nehéz elképzelni, hogy két ember ilyen szűk zárt térben ennyire elkülönülve létezhet egymás mellett. Irina magas támlájú karosszékben ül, ami valójában inkább trón, mint szék, bal lába porcelán tálban ázik, a tálban rózsaolaj van, az olaj felszínén rózsaszirmok lebegnek, a padlón kötényruhás nő térdel, erőteljesen súrolja Irina jobb talpát tengerihínár-csutakkal, amit nem sokkal a vonat indulása előtt Vlagyivosztok kikötőjében frissen szedtek.

Irina kezében magazin, unottan lapozza. A vonat még hat napon át viszi őket Moszkvába; mobiltelefon-lefedettség gyakorlatilag nem létezik, hiába ígértek nekik „élvonalbeli technológiát”. Nem beszélhet a barátaival, sem a húgával. Nem panaszkodhat nekik, hogy csapdába esett ebben az aranyozott kocsiban a férjével, és ettől legszívesebben lekaparná saját bőrét. Nem tudja megmondani nekik, hogy férjének lágy hangja hogyan karistolja az idegvégződéseit, és hogy amikor színtelen, élettelen szemeivel ránéz a perem nélküli szemüvege mögül, úgy érzi magát, mint egy gombostűre tűzött pillangó.

De még ha beszélhetne is velük, mit mondana nekik? Azt, hogy ők figyelmeztették, ne menjen hozzá kívülállóhoz, amikor régi orosz családok fiai közül válogathatott volna, és igazuk volt? A nemzedékek ugyanolyan egyszerűen nyomon követhetők, mint a csuklóján látszó vénák. Elhibázott választásáért azzal kell vigasztalódnia, hogy férje milliárdjait költi. Nyaraló a Valdai-tónál. Apartman Knightsbridge-ben. Villa a francia Riviérán. Pazar bútorok. Új jacht. Több zsírleszívás. Dúsabb hajhosszabbítás. Már annyi műtéte volt, hogy ha a tükör elé áll, nem ismeri fel saját arcát.

– Csak óvatosan – mondta a férje, amikor legutóbb visszajött abból a Beverly Hills-i magánkórházból. Mögé állt az öltözőasztalnál, megérintette az arcát, a még érzékeny bőrt enyhén a hajvonala felé húzta. – Ha tovább nyújtod, úgy szakad el, mint valami régi papírzacskó.

A kozmetikus, aki éppen habkövet használ a sarka bőrkeményedésén, kissé túl keményen nyomja.

– Figyelj oda, mit csinálsz! – Irina rúg, a nő elveszti egyensúlyát, reflexből kinyújtja a kezét, hogy megkapaszkodjon, beleütközik a porcelánkádba, loccsan a víz, egy kis hullám a plüss-szőnyegre kerül. – Idióta!

A vagon lehető legtávolabbi végében Irina férje felnéz. Ha dühös is a rendzavarás miatt, ha aggódik is, vagy csak kíváncsi, semmi nem jelenik meg merev, jellegtelen arcán. Az ablak mellett ül, ugyanolyan karosszékben, amilyenen a felesége. Előtte azonban polírozott fa íróasztal van, az íróasztalon laptop, akkora mint egy kis aktatáska. Jegyzeteit nézegeti az élő televíziós vitához, amelyen részt fog venni, miután megérkeznek Moszkvába. Természetesen két magángépe valamelyikén is utazhattak volna, de mindez része a kampánynak; oka van annak, hogy átutaznak Oroszország azon részein, amelyeket a politikusok többsége figyelmen kívül hagy. Ezzel azt üzenik a vidéki sárfészkekben dagonyázó kisemmizett hordáknak, hogy nem felejtették el őket. Ő legalábbis nem feledkezett meg róluk, egyenként gyűjti be az elégedetlen parasztok szavazatait, akik az ilyen populista szövegekre a legfogékonyabbak.

Eleinte ingadozott az aranyozott vagon miatt. Az utolsó két tél kemény volt ezen a vidéken. Az emberek éhesek.

– Nem akarom, hogy azzal vádoljanak, hogy kérkedem a vagyonommal – mondta kabinetfőnökének.

A kabinetfőnök összevonta a szemöldökét.

– A legnagyobb tisztelettel, téged a közemberek fognak megválasztani. Az ember, aki a semmiből jött, meghódítja a világot. Az embereknek szükségük van rád, mert megtestesíted mindazt, ami nekik nincs meg. Miért akarnák, hogy olyan ember képviselje őket, akinek semmije sincs abból, amire ők vágynak? Olyan ember, aki még mindig olyan, mint ők?

Vaszilij Fjedorov mindent megtett, hogy bizonyítsa oroszságának hitelességét. Százmilliókat fektetett be a technológiai infrastruktúrába és nemzeti ügyekbe; polgármesterséget vásárolt magának, és könyörtelenül, szisztematikusan nekilátott a várost irányítani magasan képzett magánmilíciája segítségével. Feleségül vette az elnök lányát, belemerült az orosz kultúrába – olyan filmeket, színdarabokat és tánccsoportokat finanszírozott, amelyeknek előadásain csont idegesre unta magát, ha egy percnél tovább kellett néznie. Kibírta a sok nyelvórát, így most folyékonyan beszél oroszul, csak a leghalványabb akcentusa van. De még mindig vannak kérdések, mint például az arany vasúti kocsi, amelyek arra emlékeztetik, hogy kívülálló maradt, nem hagyta teljesen maga mögött Christopher Clay-t.

A vonat időzónákon száguld át; összesen nyolcon, mire megérkeznek úticéljukhoz. Rég elhaladtak a Bajkál-tó – a világ legnagyobb, legmélyebb édesvizű tava – és a Gulag Perm-36 munkatábor mellett, ahol a hosszú évek folyamán oly sok disszidenst tartottak fogva. Fjedorovban nemigen van együttérzés. Az orosz lelencnek, akit vonakodva fogadtak örökbe amerikaiak, és a Közép-Nyugaton nőtt fel, mint valami kívülálló, fura különc, aki mindig vágyakozott eredeti hazája után, vagy talán csak az anyja után, nincs ideje azokra, akik kritizáltak és destabilizáltak.

A vonat számos állomáson megáll; az utcai árusokon és a beszállásra váró utasokon kívül mindenütt áll a hidegben emberek egy csoportja. A nők a ruhájuk alá nadrágot vettek fel, a ruha fölé pulóvert és kabátot; a férfiak arcát vörösre marta a hideg szél. Rá várnak. Az arany vagont várják és az embert, aki abban a vagonban utazik. Aki változást ígért nekik. A maga erejéből lett milliárdost, aki a semmiből indult, a semminél is kevesebből, aki Amerikában szerezte a vagyonát, de itt fogja elkölteni. Nemcsak a nagyvárosokban, ahol az oligarchák palotái vannak, hanem a sivár iparvárosokban és az elhanyagolt vidéki falvakban. Az ember, aki azt mondja, amit ők hallani akarnak; azt, hogy a tömeges bevándorlás az erőforrások lecsapolása és Oroszország nemzeti identitásának felhígulása; azt, hogy a nagyvárosok kiszívják az országot, semmit sem hagynak senki másnak. Azt mondja, hogy a Szovjetunió újjáépíthető, sőt, erősebb is lehet, és újra magához vonzhatja mindazokat, akiknek a szíve még mindig orosz, bár mások arra kényszeríthetik őket, hogy észt vagy ukrán zászló alatt éljenek.

De mindig ott van az a kérdőjel, ugye? Az akcentus, amit oly nagyon igyekszik álcázni. A puha keze és a tiszta körme. Az öltönye. A keret nélküli szemüvege. Ez nem illik bele a politikai narratívába. Nem valamelyik régi arisztokrata családból származik, és nem is az orosz hadsereg ranglétráján emelkedett fel. Ezért vannak itt, hogy a saját szemükkel lássák.

Tehát minden állomáson meg kell jelennie a vonat ajtajában, Irinának pedig fel kell vennie sötét szemüvegét és halvány mosolyát, ami olyan, mintha papír éle vágta volna sima arcába. És integetniük kell. Néha apró ajándékokat dobnak ki a tömegnek; ceruzákat, amiknek oldalán arany betűkkel áll az ő neve, édességet a gyerekeknek.

Most az Urálon haladnak keresztül, Jekatyerinburgon át, ahol II. Miklós cárt és családját megölték. Fjedorov ezúttal sem érez rokonszenvet. Mindennek megvan a maga ideje. Ahogy egyre közelebb kerülnek Moszkvához, az ablakon keresztül egyre iparibb jellegű tájat látnak; böfögő gyárak, szörnyű teherautók, szürke városok lakótömbök gyűrűjében.

Irina leül öltözőasztalához, és tömött, puha ecsettel újrapúderezi arcát.

– Ne felejtsd el felvenni a karkötőt – emlékezteti Fjedorov.

Ez az első alkalom, hogy aznap hozzá szól. Irina grimaszt vág, bár tükörképe alig moccan, hála a Botoxinjekcióknak, amiket magánorvosa háromhavonta ad be neki.

A karkötő egyszerre lelkesíti és undorral tölti el, bár tudja, hogy milliókat ér. Nehéz aranyból készült, gyémántokkal kirakva, kivéve egy lapos szakaszt, oda véletlenszerű pontokat és kacskaringós vonalakat véstek, amelyeknek semmi értelme nincs.

– A Hűség Karkötőjének hívják – mondta neki a férje, amikor ajándékba adta neki, és amint a csuklója köré csatolta, Irina úgy érezte, mintha bilincs lenne. Megdöbbenve látta, hogy a belsejébe az NC kezdőbetűk vannak vésve. Irtózik a használt tárgyaktól; a gondolattól, hogy olyasmit viseljen, ami valaki más bőrén volt. De Fjedorov a maga módján ragaszkodik hozzá. Nem is emeli fel a hangját, Irina bőrén mégis dideregve kiemelkednek a pórusok.

Felcsatolja a karkötőt.

Irina egy elnök lánya, gyakorlatilag királyi fenségként nőtt fel egy házban, ahol amint felemelte a poharát, valaki odaugrott, és letörölte az asztalt, mielőtt esélye lett volna visszatenni. Ő maga választotta ezt az embert, Vaszilij Fjedorovot avagy Christopher Clay-t, így soha nem ismerheti el, hogy halk szavú, puha kezű férjétől a rémület tör rá. Mintha fekete luk lenne lénye legközepén, és neki fogalma sincs, hogy milyen mély lehet.

– Kezet emelt már rád? – kérdezte egyszer a nővére, mert észrevette, hogy Irina megremegett, valahányszor a férfi a közelébe ért. És amikor Irina a fejét rázta, megjegyezte: – Biztosan azért nem, mert fél az apánktól.

– Nem – cáfolta Irina. – Azért, mert nem bírja elviselni, hogy hozzám érjen.

A fővároshoz közeledve Fjedorov elteszi hordozható számítógépét, megáll az ágyon heverő nyitott táskája mellett. Irina látja, hogy férje mindig tiszta kezével, tökéletes formájú körmeivel, belenyúl az oldalzsebbe. Tudja, mit fog keresni. És undorodik ettől a megszállottságtól. Ismer olyan férfiakat, akiknek különböző fétiseik vannak; lábfétis, kötözős fétis, kimondhatatlan szexuális praktikák. De a férjének ettől a szokásától borsódzik a háta. A szövetdarabot veszi elő, amely egykor kék volt, de most szürke és zsíros a kortól meg a sok fogdosástól. Az egyetlen kapcsolat az anyához, aki nemcsak születésekor utasította el, amikor egy telefonfülkében hagyta, abba a takaróba bugyolálva, amelyből már csak ez a nyomorúságos maradék maradt, hanem ismét megtagadta, amikor fiatal amerikai férfiként, aki még hisz a happy endben, elrepült Oroszországba, kereste és kutatta, és eljutott Szibéria délnyugati részére, Novoszibirszk külvárosába egy panelházba, ahol az a nő becsapta az orra előtt az ajtót.

Ezután már felkészült, szinte számított az elutasításra az egykori KGB-tiszt apjától, de ennek sokkja mégis úgy hatolt puha csontvelejébe, mint a rák; kiégette érzelmeit.

Mindezt házasságuk elején mondta el neki, amikor volt még némi gyengédség kettejük között. Még az előtt, hogy a bizalom, a kitárulkozás fegyverré vált volna, amit egymás ellen használhattak. Irina arra gondolt, hogy hallgatnia kellett volna az apjára. A származás fontos. A vér tisztasága, a véré, ami az ember ereiben folyik, az számít. Lehet, hogy Vaszilij Fjedorov a hatalmasság határán áll, lehet, hogy ő lesz az ország legnagyobb hatalmú embere. Az is lehetséges, hogy mint azt a múlt héten a New York Times írta, ő jelenti a legnagyobb fenyegetést a világ biztonságára, de mélyen legbelül mindig is sérült marad.

Moszkvában, a Jaroszlavszkij állomás peronján fogadóbizottság várja őket. Irina apja, Vlagyimir Szokolov nincs közöttük; viszont a nemzeti szélsőjobboldali mozgalmak vezetői ott vannak, köztük az Orosz Nemzeti Egység és az Illegális Bevándorlás Elleni Mozgalom kiválóságai. Fjedorov örömmel veszi észre, hogy ott van az osztrák Szabadságpárt és az olasz Lega Nord, valamint a belga Vlaams Blok képviselője is.

Körülnéz, keresi azt az arcot, amelyre leginkább szüksége van. Azt, aki a legnagyobb legitimitást adja végső törekvéséhez, hogy ő legyen a világ legnagyobb országának elnöke. De ez a bizonyos személy nincs itt. Fjedorov olyan erősen szorítja össze hátsó fogait, hogy egy izom tikkelni kezd az arcán. Rengeteget fektetett ebbe, mindent erre tett fel.

– Hol van? – mordul Szergej Gyenyiszovra.

Gyenyiszov vállat von. Alacsony, pocakos. Haja beültetett, ezért úgy áll ki fejbőréből, mint a frissen nőtt fű. Gesztenyebarnára festve. Ez éles kontrasztban van dús, fekete szemöldökével. Fjedorov jobbkezének húsos arca van, sötét szemei kavicsként süllyednek bele. Fjedorov nem szereti, de szüksége van Gyenyiszov hírnevére, mert Gyenyiszov kemény ember hírében áll, nagy érdemeket szerzett a hadseregben. „A grozniji mészáros”. Így nevezi a nyugati sajtó a parancsnoksága alatt Csecsenföldön elkövetett atrocitások után. A félelemmel azonban együtt jár a tisztelet, és Gyenyiszov eredményei valamilyen módon ellensúlyozzák a Fjedorov származásával kapcsolatos kérdéseket.

De most felmorajlik a peronon álló tömeg, és meglátják; itt jön, összetéveszthetetlen, kupola alakú fehér fejfedőjében, aminek elején címer látható, tetején az arany kereszt. Bő fekete köntöst visel, nyakában nehéz aranylánc, két oldalán hasonlóan öltözött papok. Az orosz ortodox egyház nyilvános jóváhagyása adja a legnagyobb lökést Fjedorov elnöki reményeihez; kifizetődik a több millió dollár értékű jótékonysági adomány és az ígéret, hogy az ortodox keresztények részt kapnak a politikai döntéshozatalban. Ahogy a két férfi kezet fog, legalább százszor villannak az összegyűlt fotósok vakui. A fényképeket a világ minden táján közzéteszik. „Az új ultrakonzervativizmus”. Így nevezik az újságok. Fjedorov nem szereti ezt a kifejezést. Nincs semmi konzervatív abban a víziójában, hogy egyesítse a politikai és társadalmi színtér peremére szorult elégedetlenek csoportjait nemcsak Oroszországban, de a volt szovjet tagállamokban és távolabb is. Nyugaton. Modern, populista, bevándorlásellenes zászló alatt.

Vajon látja-e az iróniát ez a bizonyos Vaszilij Fjedorov, az egykori Christopher Clay, az ember, aki az Egyesült Államokban nőtt fel, tisztelgett a csillagos sávos lobogó előtt, olyan filmeket nézett, amelyekben a gazembereknek mind orosz nevük volt, és most hazája minden bajáért a külföldieket, a betelepülőket, a kisemmizetteket hibáztatja? Nem, mert oroszabbnak tartja magát azoknál az oroszoknál, akik soha nem tették a lábukat az orosz földön kívülre, mert ő saját elhatározásából tért vissza ide, hogy Amerika vénáiból kiszívott hatalmas vagyonát Amerika legnagyobb ellenségének gyengélkedő szívébe fecskendezze. Lénye legmélyéig orosznak érzi magát.

Most az a feladata, hogy meggyőzze az orosz népet elkötelezettségéről és hazafiságáról, hogy csillapítsa bizalmatlanságukat. Ezért a pályaudvari fotózkodás után a Rosszija tévécsatorna stúdiójába megy. A tévétársaság, pontosabban televízióhálózat, a barátja és politikai jelölttársa, Anatole Poletov tulajdonában van. Illetve talán nem barátja, mivel Fjedorov soha nem sajátította el a barátság művészetét, de természetesen hasznosak egymásnak, és közös törekvésük, hogy új világrendet kovácsoljanak.

A sminkes székben ülve rá egyáltalán nem jellemzően ideges, és erősen uralkodnia kell magán, hogy ne üsse le a sminkes lány kezét, aki úgy zsong körülötte, mint valami bosszantó rovar. A sminkes levetette vele a szemüvegét, ettől kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek érzi magát, a világ homályosan rejtve marad előtte.

– Elég! – csattant fel.

Azt akarja, hogy a sminkes lány eltűnjön. Muszáj arra koncentrálni, amit mondani fog. Amit ígérni készül.

A stúdió fényei alatt úgy érzi, hogy ragyog, de ebben előnye van ellenfelével, Zsuravlev alelnökkel szemben, aki láthatóan izzad. Fjedorov érzi, ahogy visszatért az önbizalma. Az ország – az ő országa – változásért kiált. Apósa, Vlagyimir Szokolov hagyta, hogy káoszba csússzon, túlságosan el volt foglalva azzal, hogy a Nyugattal barátkozzon. A csővezeték-diplomáciára koncentrált, ami az őt támogató energiabárók zsebét tömi. Ezért nem vette észre, hogy honfitársai éheznek. Vákuum alakult ki az orosz politika szívében, és ezt a vákuumot ő, Fjedorov szándékozik kitölteni.

Először azonban bizonyítania kell az embereknek. És pontosan tudja, hogyan fogja ezt tenni.

A vita megkezdődik. Belpolitikáról beszélnek, aztán a nemzetközi fenyegetésekről. Fjedorov azt állítja, hogy ő modernizáló, ugyanakkor figyelmeztet, hogy túl gyorsan zajlottak a változások az országban. Beszél a kábítószer-használatról és a bűnbandákról, összekapcsolja őket az üzbégekkel és a tádzsikokkal, és amerikai neveltetését igyekszik előnyére fordítani.

– Saját szememmel láthattam, hová vezethet a korlátlan önmegvalósításra való törekvés. Láttam, hogyan válhat olyanná, mint a rák, amely belülről emészti el a társadalmat.

Óvatos azonban, vigyáz, hogy ne legyen túl kritikus a régi rendszerrel szemben; gondosan ügyel arra, hogy dicsérje Szokolov eredményeit. Hiszen ez Oroszország.

Zsuravlev homlokán csöpög az izzadság, ahogy észreveszi, hogy a vita dinamikájában lemaradt. Ezért arról az oldalról támad, ahol ellenfele a legsebezhetőbb.

– Kívülállóként talán észre sem veszi… hiszen ön is bevándorló…

Fjedorov a fogát csikorgatja – fogorvosa nem lesz boldog –, de sikerül ezt rezzenéstelen arccal hallgatnia. Egyenesen a kamerába beszél. Leírja azt a Szibéria vad vidékén levő várost, ahol újszülöttként megtalálták. Orosz város, mondja, ahol igazi oroszok élnek. Nem állítja szembe a nyugatra hajló metropoliszokkal, Moszkvával és Szentpétervárral, de a következtetés ott van. Megismétli a kidolgozott szöveget arról, hogyan választotta tudatosan ezt az országot, ellentétben azokkal, akik kiváltságosnak születtek, és úgy döntenek, hogy azt a vagyont, amelyet Oroszország adott nekik, Dél-Franciaországban, Londonban vagy a Közel-Keleten költik el.

Itt Zsuravlev, aki csak abban az évben hét hónapot töltött dubai magánszigetén, az ujját az inge gallérja alá csúsztatja, hogy meglazítsa, amivel azt a szerencsétlen hatást éri el, hogy felhívja a figyelmet megereszkedett nyakbőrére.

Zsuravlev úgy érzi, menten beszakad alatta a föld, és őrült ígérgetésbe kezd; csontokat dobál a választóknak: tervezett adócsökkentések, az állami nyugdíj emelése.

– Nemcsak erős politikai vezetésünk lesz, kulturális örökségünk letéteményeseként is komolyan vesszük a munkánkat.

Felsorolja a kormánya által épített emlékműveket. Az alapított múzeumokat. Eléggé virágzó képet fest.

– Nem lehet nagyobb bizonyítéka nemzetünk kulturális gazdagodásának, mint az a csodálatos kiállítás, amely nemrégiben nyílt, és nagy nemzetközi elismerést kapott. Természetesen a mesteri másolatról beszélek, huszonöt év kézművességének csúcspontjáról, ami tizenegy millió dollárba került; az orosz nagyság és dicsőség abszolút szimbólumáról, a világ nyolcadik csodájáról, amelyet a nácik hat évtizeddel ezelőtt elloptak tőlünk, és nyom nélkül eltűnt; a páratlan Borostyánszobáról.

Amint a szavak elhangzanak, Fjedorov tudja, hogy megfogta; már nyelvén érzi a diadal ízét. Most itt az ideje, hogy learassa győzelmét.

– Másolat? Csak replika? – mondja csöpögő megvetéssel. – Mennyire jellemző erre a kormányra, hogy becsapja saját népét annak a kincsnek az utánzatával, amely jogosan a miénk. Hogy megmutassam, mennyire szeretem ezt az országot… a hazámat… tehát elkötelezettségem bizonyítására ünnepélyes keretek között ezennel ígéretet teszek az orosz népnek. – Kicsit elfordul, így közvetlenül a kamerába néz. – Amennyiben bizalmat szavaznak nekem, amennyiben támogatnak, ígérem, hogy nem replikát állítok ki, nem hamis, drága utánzatot – hanem az igazi Borostyánszobát.

Nincs stúdióközönség, de a tévés stáb izgatott moraja, és a nyílt döbbenet Zsuravlev megereszkedett arcán mindent elmond Fjedorovnak, amit tudnia kell.

ELSŐ RÉSZ

1.

NÉGYEZER MÉRFÖLDRE A MOSZKVAI STÚDIÓTÓL, Vaszilij Fjedorov televíziós diadalának helyszínétől, Dél-Kelet Ázsiában, azon a ponton, ahol Észak-Thaiföld találkozik Mianmarral és Laosszal, közismert nevén az Arany Háromszögben, egy alak bágyadtan ringatózik függőágyában Chiang Saen külvárosában, bambusz kunyhójának fából készült verandáján.

Aubrey Argylle a húszas évei elején jár, langaléta alak, hosszú láb, hosszú kar, széles vállak, tiszta tekintet. Markáns állán gödröcske mélyed, sötét, göndör haját barna gumival kötötte hátra, amit aznap reggel vett fel a város postahivatalának padlójáról. A gumiba nem került hajszálak a bőrére tapadtak a hőségtől. Tegnap a hőmérő higanyszála harmincnyolc fokig emelkedett, és bár ma néhány fokkal hűvösebb van, a páratartalom túl magas ahhoz, hogy az izzadság elpárologjon, ezért ragacsos bevonatot képez az ember bőrén.

Argylle egyik keskeny, csupasz lába a fapadlón van, azzal tartja mozgásban a függőágyat, a többi testrésze azonban teljesen mozdulatlan. A jegyzetfüzet, amelybe pár pillanattal ezelőtt még jegyzetelt, most lapjaival lefelé pihen a hasán. A tollat a kezében felejtette. Nem sokkal korábban tért vissza. Túracsoportot vezetett a Wat Phra That Pha Ngao buddhista templomba, a hegytetőre, a várostól néhány kilométernyire.

Maga a templom semmi különös, de lélegzetelállító a kilátás a Mekong-folyóra és a Laoszba átnyúló, őserdő borította hegyvidékre.

– Ez az? – kérdezték tőle a turisták, és nyakukat nyújtva igyekeztek a másik irányba, Mianmar zord hegyei felé nézni. Ők még mindig Burmának hívják az országot. – Most az Arany Háromszögben vagyunk?

Argylle hozzászokott a turisták csalódottságának kezeléséhez, akik azzal a várakozással jöttek ide, hogy ópiumtéglákkal megrakott öszvérkaravánokat látnak majd menetelni a távoli hegygerinceken. Az ópiumkereskedelem, amely az 1960-as évektől az 1990-es évekig hírhedtté tette ezt a területet, nagyrészt Afganisztánba költözött. Még mindig működnek törzsi bandák, különösen a hadurak kisebb seregei a mianmari oldalon, és még mindig csörgedezik le ópium a hegytetőkön lévő mákmezőkről Chiang Rai városán és Bangkokon keresztül Amerikába és Hongkongba. De a megmaradt drogkereskedők inkább metamfetaminban utaznak, ami rendesen jövedelmez ugyan, de hiányzik belőle a régi szép idők ragyogása, amit a turisták látni reméltek.

Argylle meg tudta mondani nekik, hogy nincs semmi ragyogó, semmi elbűvölő a kábítószer-kereskedelemben. Egyáltalán nem az, aminek képzelik.

Ha megkérdeznék Argylle-t, hogy pontosan mennyi ideje leledzik ezeken a zavaros trópusi vizeken, homályos választ adna.

– Pár éve – mondaná, pedig már több mint öt éve itt van. Nem akar szembenézni azzal a ténnyel, hogy élete zsákutcába jutott.

Tudja, miért jött vissza ide. Válaszokat keresett. De fogalma sincs, miért maradt.

Nagy nehezen talpra áll, és kiissza meglangyosodott sörét. Belép a kunyhóba, amelynek fából készült keretét bambusz falak töltik ki, és a teteje is bambusz. Üvegezetlen ablakok nyílnak a fülledt levegőre. Átmegy a két üres olajos kannán nyugvó deszkához, amely könyvespolcként szolgál. Egy sor agyonolvasott könyv van rajta; pár repülőtéri példány, amit az ottrekedt hátizsákos turisták cserélgettek egymás között; más kötetek meglepőbbek. Camus, Kafka, James Baldwin. A polc túlsó végén egy halom notesz, a halom tetejére Argylle elhelyezi azt, amelyikbe az imént írt.

A legtöbb notesz olcsó fajta, ezeket a városban vásárolta. Csak a legalján lévő más. Az vastag, bőrkötésű példány. Alján kilóg a gerincbe kötött szatén könyvjelzőszalag vége. Nem kell kinyitnia ahhoz, hogy tudja, mi van a belső borítóra írva: A világ túl csodálatos ahhoz, hogy ne írjunk le mindent. Ajándék az anyjától, a halála előtti karácsonyra. Ki sem nyitotta akkor, valami köszönetfélét motyogott, és ottfelejtette a bőröndje alján. Csak hónapokkal később, a történtek után nyitotta ki, simította végig a vastag, krémszínű vonalas papírt, és kezdett írni. Leírta, amit látott, és leírta beszélgetések apró részleteit. És nem állt le. Az összes notesz tele van szavakkal.

Az anyjának ír. És tudja ezt. Arról a világról ír, amit az anyja már nem láthat.

Argylle felemeli a mennyezeti horogról lelógó szúnyogháló szegélyét, és a padlón heverő vékony matracról farmernadrágot emel fel. Amikor először ment fel a hegyekbe, rövidnadrágot viselt. Azóta sem követte el ezt a hibát. Van egy pár rongyos régi cipő a veranda lépcsőjén – nem olyan jó az illatuk, ezért kint tartja őket –, belebújik, nem törődve azzal, hogy meglazítsa a fűzőt. Addigi öltözékét kifakult Johnny Cash pólóval egészíti ki.

Az a terve, hogy északra megy motorral Sop Ruak mellett – a városnál, ahol a Thaiföld, Laosz, Mianmar hármashatár van –, fel a hegyekbe. Valójában átlép Mianmarba, ahol még mindig szigorú katonai uralom van, de ha valaha is megállítanák, megvan a fedősztorija: idegenvezetőként új útvonalakat kutat fel. A helyzet nem olyan, mint a régi időkben. Mindenütt vannak arra utaló jelek, hogy a régió fejlődik. Az újonnan idillire festett képek ellenére azonban Argylle tisztában van azokkal a veszélyekkel, amelyek még a környéken ólálkodnak. A heroin átadhatta helyét a metamfetaminnak, de félreértés ne essék, ez még mindig halálos biznisz. A jutalom megdöbbentő – több millió dollár –, ugyanolyan mértékű azonban a kockázat is. Nemzetközi bűnbandák működnek ezekben a dzsungelekben, annak ellenére, hogy táblákon hirdetik: halálbüntetés vár mindenkire, akit drogcsempészeten kapnak. Hadurak, a kínai maffia – még az orosz maffia is itt van. Ezek nem olyan emberek, akikkel szívesen leülnél sörözni, és előfordult már olyan, hogy itt-ott szörnyen megcsonkított holttest került elő. Ha egy rivális banda területére merészkedsz, viseld a következményeket.

És mit keres valójában Argylle, miközben a motorjával küszködve kaptat fel a Sop Ruak mögötti földúton? Mi viszi vissza a dzsungelbe újra és újra, mi tartja ebben a megrögzött rutinban, ami most az élete?

Leszáll a motorról, leteszi, és megkezdi a mászást. Alig látható ösvényen halad, egyre sűrűbb aljnövényzeten át. Hátizsákjában pár palack vízen kívül van egy kis machete, azzal nyesi a sűrű vegetációt maga előtt. Forróság van, a munka hálátlan, minden lépésnél vörös por száll fel. Feje felett, az esőerdő lombkoronáján túl az ég iszapsárga. Időnként sűrű szögesdrót-köteghez ér. Mianmar így próbálja kijelölni a határait. Az akhák egyik kis települése felé igyekszik. Az akha az egyik hegyi törzs, Kínából vagy Tibetből kitelepített népcsoport, a hármashatár menti országok egyikében sem látják szívesen őket. A múltban ez a törzs szoros kapcsolatban állt az ópiumnak való mák termesztésével, most azonban abból élnek, hogy eladják az általuk készített kézműves tárgyakat, és magukat a törzsi hagyományoknak megfelelően felékesítve fényképeken pózolnak azokkal a turistacsoportokkal, amelyek feljutnak ide a hegyi ösvényeken.

Argylle folyékonyan beszéli a thai, arab, mandarin, spanyol, francia, német és orosz nyelveket, de az akhák egy olyan dialektust beszélnek, hogy szót érteni velük, kérdéseket feltenni lassú folyamat. Zsebében van a szülei fényképe; szélei foszladoznak a sok érintéstől.

Ám amikor már csak egy órányi gyaloglásra van a tisztástól, ahol a törzs jellegzetes, cölöpökön álló nádfedeles bambuszkunyhói állnak, Argylle hirtelen megáll.

A bagolyfecskék halk csiripelésén, a magas ágakon ülő hosszúfarkú, smaragdzöld rigókacsák rikoltozásán, cipője gumitalpának halk porba toppanásain, a száraz levelek és gallyak roppanásán túl könnyű repülőgép alacsony zümmögése hallatszik a távolban.

Argylle azonnal visszazuhan az időben. Apró dzsungelrepülőtér, mindössze három vagy négy gép. Pilótafülkébe préselve ül, apja beszél, a műszerek állását sorolja. Az adrenalin sűrű lüktetése jut eszébe, milyen volt az első alkalom, amikor a repülőgép kerekei elhagyják a földet, és a tudat, hogy most minden az ő kezében van. Ő irányít. A repülőterek változnak – Brazília, Fülöp-szigetek, Nyugat-Afrika, Dél-Spanyolország, különböző helyek, ahová a szülei export-import üzlete viszi őket – de mindig van egy repülőgép, és mindig ott van az apja: türelmetlen, vidám, következetes, kedves. Bonyolult.

Argylle kilép egy tisztásra, hogy láthassa a gépet. Egymotoros, legfeljebb hatszemélyes, orrpropelleres, testén kék-arany jelölések. Látta már ezt a repülőgépet korábban, a határ túloldalán Mianmarban, Mong Hsat apró repülőterén, amikor ő és az apja egy hétvégi kirándulásra landolt ott a Cessnájukkal.

– Igaz, hogy a CIA itt egykor heroinkereskedelmi akcióban vett részt? – tette fel a kérdést egy korábbi turistacsoport egyik tagja.

Argylle vállat vont. Lehetséges, mondta a csoportnak. Az Egyesült Államok távol akarta tartani Mianmart, Laoszt és Thaiföldet a kínai kommunista befolyástól. Mert Kína innen csak néhány száz kilométerre van a határ túloldalán. Ennek érdekében támogatták a Kuomintang párt tagjait, azokat a száműzött kínaiakat, akiknek az volt a célja, hogy visszafoglalják az országot a kommunistáktól. Harcukat heroinkereskedelmi tevékenységük bevételeiből kívánták finanszírozni. Csak találgatni lehet, hogy ehhez a CIA-nak közvetlenül vagy közvetve volt-e valami köze, de az biztos, hogy a CIA rádiótornyokat épített a környéken, és segített finanszírozni azt az apró kifutópályát is, amelyet most nagyrészt alig használnak, csak nagy néha érkezik a CIA vagy a DEA valami furcsa kontingense.

Argylle nézi a repülőgép útját az égen, és még mindig a múltba réved. Egy másik életbe gondol.

Bumm! Fülsiketítő zaj hasít a dzsungel békéjébe. A madarak elhallgatnak. A másodperc töredékére megáll a világ, minden élet mozdulatlan. A kis repülőgép hangtalanul lebeg a levegőben. Aztán… a kihagyó, dadogó motor összetéveszthetetlen hangja hallatszik.

2.

ÉS MOST A GÉP ZUHAN lefelé az égből. Argylle várja a robbanást, de ezekben a kis repülőgépekben viszonylag kevés az üzemanyag, ezért tompa a becsapódás.

Futásnak ered, követi a fák fölött látható, felszálló keskeny fekete füstcsíkot, késve ismeri fel, hogy a korábban hallott csattanó hang nem a motor felrobbanása volt. Lövés.

Nem sok banda van ebben a régióban, amely annyi erőforrással rendelkezik, hogy légvédelmi fegyverek is vannak az arzenáljukban.

A Sam Gor, más néven „a Cég”, egy kantoni-kínai szindikátus, amely öt különböző kínai maffiabanda tagjaiból áll, és székhelye Mianmarban, azon belül Shan államban található, bár hatókörük túlmutat a területükön. Milliárdos forgalmukkal a legkifinomultabb fegyvereket is megengedhetik maguknak. Ez, plusz az erőszak és a brutalitás iránti legendás szomjúságuk, messze a legfélelmetesebbé teszi őket az Arany Háromszög kartelljei között.

Argylle saját keserű tapasztalatából mindent tud a bandáról. Bárcsak semmit ne tudna róluk!

Mire harminc perccel később a baleset helyszínéhez ér, bágyadt a hőségtől, légcsövén a levegő zihálva jár ki-be. Amennyiben helyes a megérzése a Céggel kapcsolatban, és itt érik, akkor nem fog elmenni innen; legalábbis nem a saját lábán. Lelassítja lépteit, lopakodva keresi az utat a fák között; a sűrűbb növényzetet választja, meg-megáll, az élet jeleit, hangjait keresi.

Előbb érzi a repülőgép szagát, mint meglátja magát a gépet. A füst kesernyéssége karistolja a tüdejét. Thaiföldön égetőidő van: a gazdák felperzselik földjeiket, hogy felkészüljenek az ültetésre; ilyenkor a füst megül a völgyekben és a fákon. De ez valami más.

Egy fa mögül két embert, egy férfit és egy nőt lát, akik pokrócokkal igyekeznek eloltani a tűz maradványait. Egy másik férfi fejét fogva ül a földön a közelben. Mindegyikük arca fekete a füsttől, döbbenten néznek ki a fejükből. Mögöttük a gép orra az aljnövényzetbe fúródott, az egyik szárny leszakadt, törmelék szóródott szét a tisztáson. Argylle aggódva pásztázza a környéket, de a gép lelövéséért felelős bandának nem találja nyomát.

A nő felemeli a telefonját, és cellalefedettséget keres.

– Az adótornyokat felszámolták – mondja határozottan a mellette ülő férfi.

– Gyorsan! El kell menniük innen! – A három megviselt utas döbbenten néz fel, amikor Argylle kitör a fák közül. Újra megpróbálja meggyőzni őket. – Azok az emberek, akik lelőtték a gépet, bármelyik pillanatban itt lehetnek. Menniük kell. Hol vannak a fegyvereik?

Ismét csak üres tekintettel bámulnak rá. Argylle elveszíti a türelmét.

– Gyerünk! Tudom, hogy a CIA emberei. Hol vannak a kibaszott fegyvereik?

Végül a nő megszólal, és Argylle csak ekkor veszi észre, hogy jobb karját különös szögben tartva, bal karjával támasztja alá.

– Nem a CIA. DEA. Charlie-nak van fegyvere.

Argylle a két férfira néz, és várja, hogy megtudja, melyikük Charlie.

– Nem nekik – mondja a nő ingerlékeny hangon. – Charlie. Odabent. – A gép roncsai felé biccent. – De ő… – Megrázza a fejét.

Argylle körülnéz. Bármelyik pillanatban megérkezhetnek a Sam Gor emberei. Az amerikai szövetségi ügynökök kiemelt célszemélyek. És ha még mindig itt lesz, akkor együtt halnak meg.

Amit tennie kellene, amit minden épeszű ember tenne ezen a ponton, az az, hogy elfut, minél távolabbra menekül tőlük, és sorsukra hagyja ezeket a szerencsétlen balfaszokat.

A francba!

Bár tudja, hogy ez a világ legrosszabb ötlete, a repülőgép ajtaja felé fut – illetve inkább a tátongó lyuk felé, ahol korábban az ajtó volt –, és belendül. Egy pillanatra megáll, megdermed a látványtól. A pilóta a műszerfalra borult, koponyája betört.

Halk nyögés zökkenti ki mélázásából. Az első sor bal oldali ülésén pufók középkorú férfi ül, biztonsági öve bekötve. Először azt hitte, ő is halott. A szűk folyosón guggolva halad, egyik szeme az ablakokon; kifele nézve láthatja a három döbbent DEA-ügynököt, Argylle halkan szólal meg:

– Hé, Charlie. Hogy vagy, ember?

Mindazonáltal saját szemével is meggyőződhet arról, hogy Charlie hogy van. Nem jól. A csomagtartó sínjének letört darabja fúródott mélyen a hasába.

Kizárt, hogy életben maradjon. Észreveszi a pisztoly csövét Charlie csípőjénél. Ahhoz azonban, hogy elérje, a hasába fúródott valami mögé kell nyúlni.

Szeme sarkából mozgást lát odakint, valami fémen megcsillan a napfény. Ösztönösen beljebb húzódik a kabinba, a vér hangosan lüktet a fülében. Kiabálás hallatszik. Szingapúrban töltötte gyerekkorát, ami azt jelenti, hogy megérti a mandarinul beszélőt.

– Földre! Földre!

De a kantoni nyelven kiabáló férfit nem érti. Nő sikolt. Az ablakon keresztül látja a repülőgép három utasát, hason fekszenek a földön, kezüket a fejük mögött összekulcsolva. Legalább hét férfi veszi körül őket, mindannyian fegyveresek. A nő karja furcsán lóg. A gép felé néz, és szeme tágra nyílik, ahogy meglátja őt. Argylle az ajkához emeli ujját. Nagyon is jól tudja, mire képesek ezek az emberek. Most a kantoni nyelven beszélő férfi kiabál valamit egy fiatal fiúnak, aki tizennégy vagy tizenöt évesnél biztosan nem több. A férfi a gép irányába integet, Argylle lehúzódik. Vajon észrevették? Mellkasa fájdalmasan feszül, a szája porszáraz.

A fiú magas hangon, mandarin nyelven válaszol.

– Én oda nem megyek be. Az egész bűzlik a kerozintól. Fel fog robbanni.

Argylle már korábban érezte a repülőgép-üzemanyag összetéveszthetetlen szagát. Csapdába esett egy bádogdobozban.

Vita tör ki a fiú és főnöke között. Nincs díj annak, aki ezt megnyeri. Argylle pánikszerűen pásztázza környezetét. Egy pillantás Charlie-ra megerősíti, hogy már halott; fejét hátravetve, kezét a felnyársaló fémrúdra kulcsolva fekszik. Mögötte két üres hely van a keskeny folyosó két oldalán. És egy ülés leghátul. Nincs hova bújni.

Kétségbeesésében bepréseli magát a leghátsó ülés és a gép hátulja közötti szűk térbe. Nem takarja semmi, és kizárt, hogy bárki, aki a gép hátuljához sétál, ne venné észre.

Az ülések közötti résen keresztül látja, hogy a fiú fegyverét maga elé tartva a fedélzetre lép. Látja, mennyire ideges; ujjai remegnek a ravaszvédő körül. Az üzemanyag szaga most erősebb, és a fiú az orrára húzza a pólóját, hogy ne érezze annyira a bűzt. Alig pillant a halott pilótára, akinek feje körül ragacsos vér- és agyvelődarabok terülnek el, de amikor Charlie-hoz ér, megáll. Argylle először azt feltételezi, hogy a sokk miatt torpant meg, ám a fiú lenyúl a csomagtartó kiszakadt sínje mellett, és elveszi Charlie fegyverét. Ez az, gondolja Argylle. A fiú azonban továbbra is a halott ember fölé hajol, a ruháiban turkál, végül elégedetten morog, miközben kiegyenesedik. Pénztárcát szorongat, aztán gyorsan nadrágja derékpántja alá tolja.

Odakint a parancsnok kiabál. A fiú, akinek a pólója még mindig eltakarja az orrát, vadul pillant körül a gépen, tekintete a gép hátulját pásztázza. Argylle egy pillanatra biztos benne, hogy beljebb fog menni – csak két lépés, és teljesen láthatóvá válik. Ám ekkor a fiú hirtelen megfordul, és kiugrik a roncsból.

Argylle megkönnyebbülten szusszan, feszült izmai elernyednek. Talpra áll, kinyújtja hosszú lábait, és heves szívdobogását próbálja csillapítani. Az ablakon keresztül látja a túszokat, a hátukra szegezett fegyvereket. A dzsungelbe terelik őket.

A repülőgép szűk folyosóján araszol előre, aztán még egyszer leveti magát Charlie ülése mögé, amikor meghallja a gép törzsének baljóslatú nyikorgását.

Valaki visszajött.

Az ember, aki a fedélzetre mászik, nehéz testű. Ez Argylle szempontjából szerencse, mivel ez jelezte közeledtét. Az ülés mögött kuporog, szeme szorosan csukva. Várja az elkerülhetetlent. Észre fogják venni.

És mégsem. Ezért újra kinyitja a szemét. Charlie bal karja az ülés oldalán lóg, ahogy a fiú elmozdította. Argylle próbál nem nézni a jegygyűrűre, megpróbál nem gondolni arra, hogy Charlie-nak felesége van és talán gyermeke is. Van egy rés Charlie karja és az ülés között, azon keresztül láthatja az erős testalkatú férfit, aki még mindig a gép orrában áll, ott, ahol beszállt. A halott pilóta fölé hajol, éppen kicsavar valamit a műszerfalból. Kicsi, négyzet alakú fekete dobozt, amelynek tetejéből antenna áll ki. Argylle azonnal felismeri. A gép transzpondere.

A hordozható transzponder a repülőgép egyedi squawk kódját sugározza, így a légiforgalmi irányítók nyomon követhetik a radaron, és biztosíthatják, hogy ne ütközzön más géppel a levegőben. A férfi a gombbal babrál, és Argylle az apjával töltött repülésórákból tudja, hogy ki fogja kapcsolni a szerkezetet, hogy többé ne tudjon a helyzetét eláruló jeleket adni.

A férfi ekkor Charlie-ra pillant, és Argylle ettől eléggé nyugtalan, mert rögtön rájön a szándékára. A fiúhoz hasonlóan ő is arra a pénztárcára fog gondolni, amelyet Charlie valószínűleg a belső zsebében hord. Ha még egy lépést tesz ebbe az irányba, Argylle-nak vége.

Ekkor kiabálás hallatszik kívülről, de a férfi még mindig nem mozdul. Mintha örökké tartana a pillanat. A férfi szeme koromfekete, tekintete éles. Egyenesen arra a helyre bámul, ahol Argylle guggol. Aztán egy második, hangosabb kiáltás döntésre készteti, felmordul, majd megfordul, leugrik a gépről.

A megkönnyebbülés szinte tapintható; Argylle érzi az ízét.

Miután a csoport az előttük haladó amerikaiakat fegyverrel irányítva elhagyja a tisztást, Argylle elindul a gép elejére. El kell tűnnie innen. Az ellenkező irányba rohanni. Most.

Tudja, hogy a CIA nyomon követi a gépet, így a keresőcsapat valószínűleg már úton van.

Azt is tudja, hogy mire megérkeznek, már túl késő lesz. A dzsungel itt sűrű, és csak az egyik fél ismeri az utat.

Ez nem az ő problémája. Nem tartozik ezeknek az embereknek semmivel. Elképzeli a földön fekvő nőt, aki törött karját maga alá hajlítja, és könnycsepp csorog le az arcán.

Felemeli a földről a ledobott transzpondert.

3.

FRANCES COFFEY HOSSZAN MEGSZÍVJA nikotininhalátorát, de ez valahogy nem elégíti ki. Aki úgy döntött, hogy a műanyag tubus jó helyettesítője a cigarettának, az nyilvánvalóan soha nem volt dohányos.

Nemdohányzó vagyok, emlékezteti magát Coffey terapeutája utasítása szerint. Nemdohányzó vagyok… de tényleg ölni tudnék egy Marlboro Lightért.

– Mondd meg még egyszer… Pontosan mikor is veszítettük el a jelet?

Mike Randall visszafordul a monitorhoz.

– Úgy hat perccel ezelőtt… most már hét.

– Mi a fene történhetett odakint?

Randall vállat von, és egy pillantást vet kollégájára és barátjára, Joe Quintano ügynökre. Négyszemközt beismerték egymásnak, hogy az Ügynökségnél szerzett összesen huszonegy éves tapasztalatuk ellenére a főnök néha azt érezteti velük, mintha visszatértek volna a tanterembe, és próbálják leplezni azt a sajnálatos tényt, hogy nem tudják a választ. Az archívumokban végzett több éves munkájából származó enciklopédikus tudásának és akut érzelmi intelligenciájának kombinációja lehetővé teszi, hogy kitalálja, hogyan reagálhatnak a résztvevők egy adott helyzetben.

– A tervek szerint Mong Hsatból indult. Az egyik percben a szokásos módon haladt, a következőben pedig egyszerűen lehullott a levegőből.

– Baleset?

– Lehetséges – mondja Quintano, ujjaival állát kopogtatva. – Talán motorhiba. De… Kérdés, hogy miért állt le hirtelen a transzponder jeladása, miután a gép lezuhant.

A titkos CIA-központban, egy mezőgazdasági vegyi üzem alatt, valahol Delaware állam egy elhagyatott részén, Frances Coffey, a CIA operatív igazgatója – százhatvan centi magas, csinos barna bubifrizura, teknősbéka-páncél keretes szemüveg – jellegzetes módszerét alkalmazza, miszerint szürke szemét a célszemélyre emeli, és olyan lágy nézéssel illeti, ami a tekintettel célzott embert arra készteti, hogy jobban akarja végezni a munkáját, hogy jobb legyen. A főnökasszony ismét nagy slukkot szív a műcigarettából.

– Azt hiszem, azt kell feltételeznünk, hogy szándékosan kapcsolták ki – mondja Randall.

– Tudjuk, hogy milyen szindikátusok működnek abban a régióban?

Quintano a számítógépéhez fordul, begépel néhány parancsot.

– Nem néz ki jól – közli komor arckifejezéssel.

Coffey előrelép, a monitorra néz. Mindig sápadt arca erre észrevehetően elfehéredik.

– Ki? – kérdezi Randall.

– A Sam Gor – válaszolja Quintano. – A Cég. A vezérük, Tse Chi Lop mellett Pablo Escobar maga az ártatlan Mary Poppins.

– És szerinted a DEA utána nyomoz?

Coffey bólint.

– Nyilvánvalóan. Mondanom sem kell, hogy metamfetamin járvány tombol az Államokban, és ennek a metnek a nagy részét tengerentúli laboratóriumokban kotyvasztják, olyan szindikátusok irányítása alatt, mint…

– A Sam Gor – mondja Randall. – Értem. Szóval azt hiszed, hogy ez a bizonyos Tse azért lőtte le a gépünket, mert a DEA túl sok kérdést tett fel?

Coffey bólint.

– Nagyon úgy néz ki.

Mindhárman elhallgatnak, és elképzelik, mit jelent ez. Aztán Coffey multifokális szemüvegén keresztül hunyorít valamire, ami a képernyőn villog, és sípoló hangot aktivál.

– Mi történik?

Quintano hirtelen hátrafordul.

– Mi a… A transzponder újra be van kapcsolva. Úgy tűnik, hogy a repülőgép mozog.

– Repül? – kérdezte Coffey. Csak abból lehet látni, hogy nagyon izgul, hogy keze, amivel Quintano székének támláját markolja, elfehéredett.

Quintano a fejét rázza.

– De azt mondtad, hogy a gép mozog…

– Igen, de…

– De?

– Úgy mozog, mintha… Mintha gyalogolna, főnök.

Coffey gondolatai kavarognak, végigveszi a lehetőségeket. Szórakozottan a kabátzsebébe nyúl, a pakli cigarettát keresi, és felsóhajt, amikor ujjai csak ürességet találnak.

Nem dohányzom, emlékezteti magát, és tekintetével követi, ahogy a villogó jel lassan előrehalad a képernyőn.

Mi a fene folyik itt?

4.

SHAN ÁLLAM ALATTOMOS DZSUNGELÉNEK mélyén, a mianmari határ rossz oldalán Argylle a transzpondert a hóna alatt szorongatva követi a túszcsoportot.

Öt éve van a világnak ezen részén, hozzászokott a terephez, a rovarokhoz és a bőrt beborító hőséghez. A levegő mindig rossz februárban és márciusban, amikor az erdőtüzek füstjébe vegyülnek az utolsó betakarítás maradékát égető gazdák füstjei, akik az új vetésre készítik fel a földet; ilyenkor a szennyezés szintje megugrik, és Argylle úgy érzi, mintha teste minden egyes sejtje le akarna állni. Megszokta a sűrű növényzetet, ami miatt kénytelen néhány méterenként megállni, hogy machetével csapkodjon körbe, de ez nem jön jól akkor, amikor csendben próbál maradni, ráadásul egy repülőgép fekete dobozát cipeli, amely bár kisebb, mint egy cipősdoboz, mégis nehéz és a tikkasztó hőségben síkos.

A dzsungelnek ez a része számára teljesen új, egyike azoknak a feltérképezetlen területeknek, ahol thai barátai a térképre mutatnának, és figyelmeztetően ráznák a fejüket.

Épeszű ember nem kóborol ezeken a részeken. És különösen nem fényképez.

Itt vannak a droglaborok, amelyeket saját fegyveres milíciákkal rendelkező bandák működtetnek. A hatóságok hajlamosak szemet hunyni némi katonai támogatásért és a nyereség egy bizonyos százalékáért cserébe.

Argylle tudja, ha itt elkapják, valószínűleg az eltűntek nagy tömegét gyarapítja – azokét, akik túl messzire tévednek a térkép szürke zónájába, és utána soha senki nem hall felőlük. Esetleg nem egy darabban találják meg a testüket. Egy kép jut eszébe. Két koporsó, egymás mellett. Gyorsan elűzi ezt a gondolatot.

Mit csinál itt? Miért kockáztatja az életét idegenekért? Erre a két egyszerű kérdésre nem tud válaszolni. Csak annyit tud, hogy az elmúlt öt évben úgy érezte, mintha kipárnázott szobában élne, ahol semmi inger nem éri el. Elzsibbadt attól, ami körülötte történik, illetve nem történik. De most, ebben a pillanatban úgy érzi, végre él.

A fák ritkulnak előtte, lelassít. Tisztás terül el a dzsungelben, ahol csak pár embert lát valamiféle épület előtt csoportosulni. Heves kiabálást hall, érzi, ahogy belé nyilall a félelem, amint helyzete teljes veszélye világossá válik. Ha a banda egy droglaborhoz vitte a túszokat, senki sem jut ki innen élve. Túl sok forog kockán. Ha a transzponder-szerencsejáték működött, és a CIA emberei úton vannak, akkor halálos csapdába sétálnak.

Körülnéz, felméri a helyzetét, aztán megpillant egy komor öreg teafát, ahonnan jó kilátás nyílik. A transzpondert az aljnövényzetbe rejti, felmászik a durva, tüskés törzsön, és hálás köszönetet mormol magának azért, hogy farmernadrágot vett fel, és az erős vászon megvédi a combját a cafatokra horzsolódástól. Keze azonban nem ilyen szerencsés, és mire eléri a felső ágakat, mindkét tenyere teljesen felkarcolva vérzik, de még mindig nem lát be egészen a tisztásra, ahonnan a hangok jönnek. Majdnem hason fekszik, lassan araszol az előtte lévő ágon, és imádkozik, hogy az elbírja a súlyát. Van egy pillanat, amikor az ág riasztóan meghajlik alatta, és Argylle biztos benne, hogy el fog törni. Gyomra összerándul, de az ág hihetetlen módon érintetlen marad.

Az ág feléig kellett csak kúsznia, onnan már átlát a tisztás előtti fa teteje fölött. Megkönnyebbülés árasztja el, amikor megállapítja, hogy nem egy droglabor laboratóriumának árulkodó jeleit látja, hanem néhány lepukkadt kunyhót. Rögtönzött tábor.

A túszokat arra kényszerítették, hogy a földön üljenek. Közben a fegyveres bandatagok izgatottan beszélgetnek három másik emberrel, akik kijöttek a kunyhókból. A DEA-ügynök, aki a földön volt, amikor Argylle először megérkezett hozzájuk, nincs jól. Argylle látja, hogy eldől, az oldalán fekszik. A bandatagok nevetnek. A fiú, aki olyan fiatalnak és idegesnek tűnt, amikor korábban ellopta Charlie pénztárcáját a repülőgépen, ruganyos léptekkel odamegy, és lazán hasba rúgja.

A nő, aki még mindig óvatosan fogja a karját, elfordítja a fejét.

Néhány drogkartell a környéken nem akart bajt. Vannak köztük, akik amikor felismerték, hogy az amerikai kormány nyomon követi szervezetüket, máshová tették át üzleti tevékenységüket.

De ezek nem. Ezek itt maradtak.

Argylle a saját kárán tudja, mit tesznek a drogkartellek azokkal, akikről azt hiszik, hogy behatolnak a területükre.

Lepillant az aljnövényzetre, ahol a transzpondert elrejtette, kétségbeesés tör rá, de leküzdi. Úgy tűnik, kicsit merészre sikerült a terve; minden attól függ, hogy a CIA nyomon követi-e a gépet, és a jel megbízhatóan terjed-e.

Észleli, hogy a banda tagjai tarka csapatot alkotnak. Sokan hiányos fogazatúak, bőrük gyulladt vörös és csupa seb, szemük tágra nyílt, vad pillantásokkal néznek világba. Nyilvánvalóan nem kapták meg a „ne tépj be a saját árudból” emlékeztetőt. Bár az ebben a régióban gyártott drog többségét kiszállítják, elegendő marad a helyi forgalomban ahhoz, hogy Argylle rajtuk is felismerje a metfüggőség jeleit. A rossz hír az, hogy a metfüggők közismerten kiszámíthatatlanok, és amikor lefelé jönnek a tripből, szélsőséges erőszakra hajlamosak.

Ránéz a fiúra, akinek kamasz bőrét pattanások és a droghasználat nyomai csúfítják el, és teljesen váratlanul a szánalom ébred benne; a teljes reménytelenséget látja a bandatagokon.

A földön fekvő férfi nyög, és a másik férfi DEA-ügynök, a szakállas, akinek sötét hajában jellegzetes fehér folt van, egy alacsony, zömök férfihoz fordul, aki egyértelműen a csoport vezetőjének tűnik. „Segítségre van szüksége” – mondja gesztikulálva. A bandavezér egyetértően bólint, majd odamegy, és teljes nyugalommal fejbe lövi a földön fekvő amerikait.

Ó, a büdös francba! Ó, istenem!

Argylle becsukja a szemét, hogy eloszlassa ezt a képet. Amikor újra kinyitja, látja, hogy a nőt teljesen összespriccelte kollégája vére, és hajában, ruháján apró agyvelődarabok fehérlenek.

Ismét az alacsony bokorra pillant, ahol a transzponder van elrejtve.

Egyre valószínűbbnek tűnik, hogy senki sem jön. Lehet, hogy a transzponder lemerült? Ólmos csüggedés dermeszti meg. Mégsem tudja rávenni magát, hogy megforduljon és elmenjen.

Telnek a percek. Ahogy Argylle lélekben felkészíti magát a vérfürdőre, mert biztos benne, hogy az következik, hirtelen halk susogást hall az aljnövényzetben, közvetlenül a faág alatt, amin hasal. Lenéz, és legnagyobb megdöbbenésére azt látja, hogy a fa alatt álcázott alakok lopakodnak a tisztás felé, támadó karabélyokat szorongatva. Egyikük a transzpondert tartja, amelyet nemrég emeltek ki rejtekhelyéről.

Az arcukon lefolyó verejtékből ítélve már nagy távolságot tehettek meg. Körülnéz, próbálja kitalálni, hogyan figyelmeztesse őket jelenlétére. Nem akarja meglepni őket.

A teafa levelei nagyobbak egy férfitenyérnél. Argylle az ág mentén araszol hátrafelé, közben letép egyet, és közvetlenül az alatta lévő férfi fejére ejti. Azonnal több fegyver szegeződik rá. Felemeli a kezét, hogy megmutassa, nincs felfegyverkezve. A transzponderre mutat, majd önmagára. A férfi bólint. A banda hangja eddig halk zsongás volt, de most a fák mögül harsány nevetés hallatszik.

– Milyen messzire? – kérdezi a parancsnok hangtalanul tátogva.

Argylle arrafelé mutat, ahol szinte látja a kunyhók tetejét, majd felemeli mindkét kezét, kétszer, szinte pulzálva előre nyomja.

– Húsz méter? – nyugtázza a parancsnok szintén hang nélkül. Két emberére mutat, és jelnyelven utasítást ad, amit Argylle nem ért. Bólintanak, egyikük gránátot vesz ki harcászati mellényének egyik zsebéből.

A parancsnok köröző kézmozdulatot tesz, a férfiak hang nélkül eltűnnek az aljnövényzetben. Egy másik csoportot a másik irányba küld. A parancsnokkal ellentétben a férfiak thainak néznek ki. Argylle azon tűnődik, honnan jöhettek. Emlékszik, volt valami pletyka egy radar alatti „fekete” börtönről valahol a thai dzsungelben, ahová az amerikaiak azokat a foglyokat viszik, akiket a világ figyelő szeme elől elrejtve akarnak kihallgatni.

A parancsnok int Argylle-nak, hogy másszon le a fáról, aztán a háta mögé mutat. Argylle ruganyosan lemászik, és néhány lépést hátrál. Szíve a torkában dobog. Tudja, hogy a repülőgép túszejtői fel vannak fegyverkezve, de úgy tűnik, a banda többi tagja nem. Ugyan miért lenne náluk fegyver, amikor itt fent néhány kunyhón és vászonsátoron kívül nincs semmi, amit őrizni kéne? Az újonnan érkezők a meglepetés erejével talán képesek lesznek leszedni őket. De csak egy esélyük van. Ha a bandának van ideje fegyvert rántani, akkor vérfürdő lesz.

Hiába számít rá, Argylle megdöbben, amikor meghallja a tábor túlsó oldaláról érkező robbanást, amelyet szorosan követ egy második robbanás a másik irányból. Valamikor a két robbanás között, a másodperc töredéke alatt a túszmentők előrenyomulnak. Ezután minden összemosódik; a kiabálás és a lövöldözés zaja. Argylle utálja, ha haszontalannak érzi magát, de tudja, hogy inkább akadály lenne, mint segítség, ezért meglapul a távolban, és vár. Testének minden idegsejtje izzik.

Úgy tűnik, mintha a harc órákig tartana, bár csak percek lehetnek. Az akciótól jóval hátrébb fekvő helyzetéből Argylle hallja, hogy egy férfi kantoni nyelven kiabál valamit, amit hangos reccsenés szakít félbe, amitől a fák levelei is megremegnek.

Végül a fák közül előbukkan a férfi túsz a gépről, a szakállas, sötét hajában ősz foltos DEA-ügynök, és szorosan mögötte a nő, még mindig a karját szorongatva. Aztán a mentőcsoport tagjai. Ketten vonszolják a meggyilkolt DEA-ügynök összeesett testét. Rejtekhelyéről Argylle sürgetné őket. A robbanások robaja riaszthatta a kartell többi tagját, és határozottan nem akarna ott lenni, amikor megérkeznek.

Argylle fa mögé rejtőzik, bár látja a közelben álló parancsnokot, aki őt keresi, és tudja, hogy csodálkozik, vajon hol lehet. Amint biztos abban, hogy a csoport jó irányba halad, lelép, visszaolvad a dzsungelbe.

Megvannak az okai annak, hogy ismeretlenségben akar maradni, hogy nem szeretne változtatni a helyzetén.

5.

Egy évvel azelőtt, hogy Fjedorov ígéretet tett az orosz népnek

FJEDOROVOT BELSŐ KÖRE CSAK fekete lyukként emlegeti, ezzel arra utalva, hogy mindent elnyel maga körül – fényt, életet, információt. A végtelen semmi aközött, hogy mondasz neki valamit, és amíg reagál, ahol olyan érzés, mintha fakó, halott szemeivel rád tekintve szívná ki csontjaidból a velőt.

Ezért a titkárnőjének egyáltalán nem kellett volna meglepődnie, amikor átadta az üzenetet, miszerint biológiai apja meghalt, hogy főnökének arca olyan sima, rezzenéstelen és kifejezéstelen maradt, mint egy darab szappan. Mégis meghökkent. Mégpedig az emberi reakció hiányán.

Fjedorov féltestvér nővére, akivel még soha nem találkozott, felhívta az irodáját, hogy tudassa vele a hírt. Két féltestvér bátyja nem tudja, hogy a húguk megtette ezt; nem helyeselnék, de Fjedorova úgy gondolja, ez így helyes. Szóba sem jöhet, hogy eljöjjön a temetésre, de talán szeretné felkeresni azt az otthont, ahol édesapjukat ápolta utolsó éveiben.

Így történt, hogy Vaszilij Fjedorov Moszkva külvárosában, egy jól karbantartott lakóház negyedik emeletén lévő lakás ajtaja előtt találja magát. Egyszer már járt itt, kamaszként, még mindig reménykedve, miután vér szerinti anyjától véraláfutást eredményező elutasítást kapott. Bár fiatal volt, már világosan megmutatkozott benne a vállalkozói szellem, amely végül milliárdossá tette. Tönkrement szövegszerkesztőket vásárolt fel – a számítógépek korai előfutárait –, ezeket megjavította, és eladta közép-nyugati szomszédainak. Keresetéből magánnyomozót fogadott, hogy kutassa fel vér szerinti szüleit, majd miután megtudta az eredményt, vett magának egy retúr repülőjegyet. Amint leszállt Oroszországban, apja után Vaszilij Fjedorovnak kezdte nevezni magát, ezzel lerázta magáról Christopher Clay nyomorúságos gyermekkorát. A dolgok azonban nem pontosan a tervek szerint alakultak.

Édesanyja, aki idült alkoholista lett, és nagy mocsokban élt egy lift nélküli lakótelep tizenharmadik emeletén Novoszibirszkben, eltorlaszolta az ajtót, és „kibaszott hazugnak” nevezte. Ritkás haja zsíros volt, szeme egykori fehérje a reggeli pisa színére változott. Látszott rajta, hogy fél. Egy férfi jelent meg a lakásban mögötte; szája szélén túrószerű foltok, arcát élénk lila erek szőtték át. Kicsoszogott a folyosóra. Szürke mellénye nem egészen takarta hasát.

– Ez meg ki a fasz? – tette fel a kérdést.

– Senki – felelte a nő, azzal becsapta az ajtót.

Elzárta magában ezt az emléket, mélyen eltemette, hogy soha senki ne találhassa meg.

Ennek ellenére úgy gondolta, apjával talán több szerencséje lesz. A magánnyomozótól megtudta, hogy apja egy nős KGB-tiszt volt, aki ideiglenesen Szibériában állomásozott. A nyugat-szibériai Gulaghoz tartozó Siblag javítótábor felügyelőjeként volt rövid ideig tartó viszonya azzal a fiatal nővel, aki minden reggel hatkor érkezett a tábor irodáit takarítani. Amikor visszarendelték Moszkvába, még nem is tudta, hogy a nő teherbe esett, és amikor hónapokkal később a takarítónő a nyomára bukkant és pénzt kért tőle, tagadta, hogy a gyerek az övé lenne.

De akkor még fiatal férfi volt, nős, három saját gyermekük apja. A felesége öt éve halt meg mellrákban, a gyerekek felnőttek. Ebben a tekintélyes bérházban élt a kormánytól kapott rokkantsági nyugdíjból, amit az Afganisztánban elszenvedett sérülése miatt érdemelt ki. Nem volt vesztenivalója azzal, hogy elismerje rég elveszett fiát.

Az anyjával való megalázó élmény után Fjedorov ezúttal másképp játszotta a dolgokat. Előbb levelet írt az apjának, amelyben közölte létezésének tényét és találkozási vágyát, biztosítva őt arról, hogy semmit sem akar tőle. Lelke valósággal szárnyalni kezdett, amikor egysoros választ kapott, amelyben apja látogatásra invitálta. Ám amikor az apja kinyitotta az ajtót, nem mosolygott.

– Csak látni akartalak – mondta, miután vonakodva beengedte túlfűtött, túlrendezett nappalijába, gonosz szemei fel-le siklottak Fjedorov langaléta kamasz testén. – És most, hogy láttalak, tudom, hogy nem vagy a fiam.

Fjedorov, aki egy kényelmetlenül kemény karosszék szélén ült, nyugodt, rezzenéstelen tekintettel nézte apja arcát, ami olyan volt, mint az ő arca; furcsán lapos, egyáltalán nem markáns vonású.

– A fiad vagyok.

Apja megrázta a fejét.

– Két fiam van. Az egyik a hadseregben van, a hazájáért harcol; a másik rendőr. Ők Fjedorov férfiak. Egyáltalán nem hasonlítasz rájuk.

Fjedorov körbejárta a fülledt szobát, a tálalószekrényen lévő családi fényképeket, az üveghomlokzatú szekrényben lévő érmeket, a virágos tapétával ütköző barna mintás szőnyeget nézte.

Perzsa stílusú szőnyeg lógott a falon, az ablakokon csipkefüggöny. Tekintete egy csipketerítővel borított, üvegtetejű kis asztalra tévedt, amelyen nyitott jegyzetfüzet hevert; a látható oldal félig tele apró betűs, szép írással, rajta toll, mintha valakit megzavartak volna a mondat közepén.

– Dolgozol valamin? – kérdezte, és megpróbált beszélgetést kezdeményezni apjával.

– Életbevágóan fontos kutatásokat végzek.

– Mi a téma?

– Olyasmi, ami ismertté teszi a Fjedorov nevet egész Oroszországban. Nagy szolgálat az anyaországnak.

– Mi az?

Apja arckifejezése merevvé lett, mintha lehúzta volna a redőnyt.

– Azt hiszed, hogy egy idegennel fogom megosztani az életem munkáját?

Mire idáig eljutott, Fjedorovnak már hozzá kellett volna szoknia az elutasításhoz, de az „idegen” szó olyan szilánkot küldött a szívébe, amelyet már nem lehetett eltávolítani. Fjedorov éppen távozóban volt, amikor fiatal nő lépett a folyosóra az egyik szobából, és úgy nézett rá, mintha kísértetet látott volna.

– Menj vissza a szobádba, Jelena – parancsolta az apja.

Ez húsz évvel ezelőtt volt. És most újra itt van, ugyanazon ajtó előtt a negyedik emeleten, ahol megfogadta, hogy soha többé nem teszi be ide a lábát.

– Sajnálom – mondja Jelena Fjedorova, féltestvér nővére, aki most a negyvenes éveiben járhat, de két évtizeddel idősebbnek tűnik. – Tudtam, hogy apám fia vagy. Abban a pillanatban tudtam, amikor annyi évvel ezelőtt megláttalak. Apám nem beszélt rólad. Minden alkalommal kikapcsolta a televíziót, amikor téged mutattak. Szégyellte magát.

– Miattam?

– Önmaga miatt.

Feszengve bámulnak egymásra, remélve, hogy a kapcsolat szikrája felvillan, de nem történik ilyesmi.

– Attól tartok, nem maradhatsz sokáig. A bátyám, Dimitrij hamarosan hazajön.

Fjedorov körülnézett.

– Hol volt a mi… Hol töltötte ideje nagy részét?

Jelena vidáman felnevetett.

– Ez könnyű. A dolgozószobájában. A végére gyakorlatilag abban a szobában lakott.

– Megnézhetem?

Fjedorov mosolyog, mintha láthatatlan ujjak akarata ellenére húznák szét szája két sarkát, és Jelena Fjedorova mellkasát jeges hidegség járja át. Ebből a mosolyból is látja, hogy Fjedorov az apja fia, és ez meglehetősen zavarja őt. Nem volt könnyű az apjával együtt élni.

A dolgozószoba kicsi, levegőtlen helyiség, benne egy csiszoltfa-íróasztal, rajta magas stószokban dossziék, van még benn egy üvegfalú szekrény, tele gondosan felcímkézett dobozokkal. Szépiabarna fénykép a falon, amelyet felismer: II. Miklós cár a családjával. A bajuszos uralkodó rézgombos egyenruhát visel, mellette felesége pózol, lányai veszik körül, csupa fehér ruhában; hosszú hajuk szalagokkal összefogva. Egyiküknek sincs fogalma arról, hogy nem is oly sokára milyen borzalom vár rájuk.

Fjedorov leül az íróasztalhoz, két fénykép van előtte ezüst keretben. Az első az apját ábrázolja; pár széles vállú férfi van mellette, apró szemük és szögletes álluk hasonló. A másodikon sokkal fiatalabb, mint Fjedorov most; egyenruhás férfiak csoportjával szigorú kinézetű épület előtt áll.

– A háború után a hadseregben szolgált, majd közvetlenül a szervezet megalakulása után csatlakozott a KGB-hez. Alezredesi rangig vitte. Mivel folyékonyan beszélt németül, tagja volt annak a munkacsoportnak, amely felkutatta és kihallgatta azokat a nácikat, akik háborús bűnöket követtek el a Szovjetunió ellen – mondja Jelena Fjedorova az ajtóban állva. Valamiféle rejtett büszkeség csengett a hangjában.

– Beszélt a munkájáról? – kérdezte Fjedorov, azzal kézbe vette a legközelebbi aktát, és átlapozta. Genealógusok beszámolói voltak különböző nőkről, akik Anasztaszija Romanovnak adják ki magukat, akiről régóta azt terjesztették, hogy megmenekült a mészárlástól, amelyben a Romanov család többi tagja meghalt.

– Néha. Különösen akkor, amikor ivott. De csak nekem. Sok éven át éltünk együtt.

– Ezek szerint közel álltatok egymáshoz?

– Nem lehet közel kerülni egy olyan emberhez, mint Papa, de társaságot nyújtottunk egymásnak – feleli Jelena, és a falon lógó műanyag órára pillant. – Sokáig akarsz még maradni? Csak mert el kell tűnnöd, mire Dimitrij megjön.

– Nem sokáig maradok – mondja Fjedorov, azzal újabb aktát nyitott meg. – Csak azt akarom megérteni, hogy ki volt. Tudod, azt mondta nekem, amikor korábban itt voltam, hogy valami nagyon fontos munkán dolgozik.

Jelena furcsán pislogott.

– Miért nem lepődök meg? Nos, minden itt van. – Fakó szemével egy nagy iratkötegre pillant. – A nagy küldetés, amely majd beírja a Fjedorov nevet a történelemkönyvekbe.

Kevés melegség van a hangjában.

– És mi volt az? Mi ez a nagy küldetés?

– Apánk úgy gondolta, hogy sikerrel járhat egy olyan ügyben, amelyben emberek százai és kormányzati szervek tucatjai buktak el, és megtalálja azt, ami évtizedek óta elveszett.

– Tehát úgy gondolta, képes megtalálni a Borostyánszobát.

– Szerintem most már tényleg el kellene menned. Dimitrij már úton van.

Jelena Fjedorova az ajtóban toporog, egyre idegesebb, de újonnan talált féltestvére nem siet.

– Ne aggódj miattam. A biztonsági őreim kint vannak.

Jelena nem mondja el neki, hogy nem az ő biztonsága aggasztja. Dimitrij sem könnyű ember.

– Mit olvasol?

Vaszilij Fjedorov belemerül egy több oldalas nyomtatott dokumentumba; ingerülten rándul az arca, nehezményezi, hogy zavarják. De nem néz fel.

– Átirat.

Jelena bólint.

– Ó, igen. Rudolf Naumann. Az egyik legmagasabb rangú náci. Ő a felelős az összes ritka műalkotásért és régiségért, amelyeket a tolvaj németek elloptak a háború alatt. Miatta lett papa a Borostyánszoba megszállottja. Papa kilenc évvel a háború befejezése után hallgatta ki Naumannt. Mivel két másik SS-tiszttel közös vezetéknevet viselt, a szövetségesek tévesen azt hitték, hogy leszámoltak vele. Közben mindvégig sikerült elkerülnie az elfogást, de a nyomában voltak, és végül Ausztriában utolérték. – Papának megvolt a maga… sajátos technikája… arra, hogy szóra bírja az embereket. Naumann mindenesetre nem tanúsított nagy ellenállást. A megszerzett információi alapján megtalálták azt a Leonardo da Vinci képet, amiről senki sem gondolta, hogy valaha bárki viszontlátja. – Ismét büszkeség cseng Jelena hangjában. – Szóval miért ne találhatná meg a Borostyánszobát?

Fjedorov türelmetlenül lapozgatja az átiratot.

– Már közel jártak. Látod azt a részt, ahol arról beszél, hogy ládákat mozgattak az éj leple alatt, és arról, hogy milyen izgalmat éltek át, amikor újra összerakták? Azt a részt, ahol azt mondja, hogy abban a szobában állni olyan volt, mintha Isten közelében lettek volna?

– Igen, de hol volt a szoba? Miért nincs ez itt leírva?

– Mert meghalt. Naumann. Szívrohamban. Éppen akkor, amikor meg akarta mondani nekik a hely nevét. Ez néha megtörténik a kihallgatás során. Papa nem mindig tudta, mikor kell leállni.

Mereven néz Fjedorovra, mintha arra várna, hogy a férfi többet kérdezzen tőle, de nem teszi.

– De apánk kutatott Naumann után, ugye? Például nyilván tudni akarta, hol volt a háború alatt.