Stefanie H. Martin

Bloomsbury

szerelmesei
VANESSA

és az élet művészete

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

Utószó

Impresszum

„Festményeimet megálmodom,
majd álmaimat megfestem.”

VINCENT VAN GOGH

1. fejezet

Cambridge, 1910. január

Cambridge utcáira puha, fehér szőnyeg borult az éjjel. Még mindig sűrű pelyhekben hullt a hó, és álomszerű csendbe burkolta a kora reggeli várost. Vanessa csak azért volt biztos benne, hogy nem egy nyomasztó álomban van, amelyben nyúlós masszával küzdve reménytelenül lekési a vonatot, mert hallotta saját sietős lépteinek ropogását a bokáig érő hóban.

Clive előtte rohant lobogó kabátjában, kezében a bőröndjeikkel. Formás lábnyomokat hagyott maga mögött, amelyekbe a nő szívesen belelépett volna, hogy ne ázzon át az időjárásnak legkevésbé sem megfelelő cipője. De Clive túl nagyokat lépett. Nyomról nyomra kellett volna ugrania – nevetséges gondolat!

A férfi hátrafordult.

– Hol vagy már? Siess, kérlek!

– Még soha nem siettem ennyire! – kiáltott vissza Vanessa, és megállt egy kicsit, hogy begombolja a kabátja felső gombjait. Ugyan még nem érezte a testében növekvő új életet, de elég volt tudnia róla, hogy védelmezni akarja.

Clive megrázta a fejét, és továbbrohant.

Mire Vanessa is megérkezett végre az állomásépülethez, a férfi már eltűnt odabent. A váróteremben páran ácsorogtak csupán, de Clive-nak nyoma veszett. Csak nem utazott el nélküle? Vanessa fürkésző tekintettel körbenézett. Meglátott egy magas, vékony, bő kabátos férfit, akinek feltűnően dudorodtak a táskái. Egy oszlopnak dőlt, és valamit írogatott a kis jegyzetfüzetébe. Arcát széles karimájú kalap takarta, de kissé görnyedt, felhúzott vállán látszott, hogy elmélyülten összpontosít. De nem ez keltette fel Vanessa figyelmét. Hanem a lába. Pontosabban az, amit a lábán viselt. Nagy, világosbarna és a viharos időhöz túl elegáns bőr félcipő volt rajta. Felhajtott nadrágszára jóval a bokája fölött harangozott, és kivillant gólyahírsárga zoknija. A zokni vonzotta Vanessa tekintetét, a sok egyhangú szürke, barna és fekete között úgy világított, mint két napsütötte folt.

Ebben a pillanatban beúszott a képbe Clive sötétkék szövetkabátja.

– Hát itt vagy! Már azt hittem, nélküled kell elutaznom! – Letette a bőröndöket a földre, levette a kalapját, és beletúrt a hajába. Ezt a rá jellemző mozdulatot Vanessa régen ellenállhatatlannak tartotta.

– Amit természetesen nem tettél volna meg. Így hát nem sok értelme volt a megjegyzésednek. – Vanessa arrébb lépett, hogy elnézhessen Clive mellett. A sárga zoknis férfi még mindig az oszlopnál állt. Elrakta a jegyzetfüzetet, aztán a jobb kabátzsebéből előtúrt egy ezüst cigarettatárcát. Szájába dugott egy cigarettát, rágyújtott egy gyufával, majd körbepillantott. Vanessa összerándult, amikor felismerte, de nem jutott eszébe a neve.

– Késik – mondta ebben a pillanatban Clive.

– Ki? – kérdezte szórakozottan Vanessa.

– A vonat, Vanessa! A vonat. Ha pontos lenne, már rajta ülnénk. Vagyis, te talán nem.

Vanessát túlságosan lekötötte a kérdés, hogy vajon ki lehet a férfi, ezért nem felelt Clive megjegyzésére. A férfi biztosan nem ismerte fel, mert a tekintete elsiklott felette, látszólag a semmibe meredt. Ezek az éles, intelligens vonások, a kerek szemüveg, a szögletes áll… Hát persze!

– Hiszen ez Roger Fry! – mondta Vanessa, inkább csak magának, mint Clive-nak.

– Tessék?

– Az a férfi mögötted. Ismerem.

– Hol? – kérdezte Clive, és hátrafordult.

– Clive, kérlek! Ne olyan feltűnően!

Belekarolt a férjébe, és pár lépéssel arrébb húzta, el az idegen látómezejéből. Aki egyébként jólesően somolyogva figyelt egy népes családot, ahogy orgonasípokként egymást követve özönlöttek a váróba. A három legfiatalabb gyerek rögtön szétszaladt, idősebb testvéreik kurjongatva, kiáltozva terelték vissza őket. Vanessa szíve összeszorult a látványtól. Hasonlóan nézhetett ki, amikor a szüleivel és a testvéreivel St. Ivesba indultak nyaralni, csak ők fegyelmezettebben viselkedtek. A hatalmas kupac bőrönd mellett álló két lány saját magára és Virginiára emlékeztette. Mindig rendesek és értelmesek voltak, túl okosak, hogy gondot okozzanak szigorú apjuknak. És a fiatal nő, karján a legkisebbel nyugodtan lehetne Stella, a legidősebb nővére a kis Adriannel. Stella. Vanessa gyorsan elhessegette az emléket. Stella egy másik élet része, amire nem akar többet gondolni.

– Ki az a Roger Fry?

Vanessának kellett egy kis idő, hogy visszatérjen a jelenbe.

– Sok-sok évvel ezelőtt egy asztaltársaságban ültünk egy vacsorán Balfouréknál, ahová George vitt. Az egyik utolsó alkalom lehetett. – Elfintorodott. Nem szívesen emlékezett azokra az időkre, amikor a féltestvére, George szinte minden hétvégén elrángatta valami társasági eseményre, mintha a jegyese lenne. Természetesen a véleményét nem kérdezte.

– Ismerned kéne. Egyike volt a cambridge-i apostoloknak, igaz, jóval előtted.

– Ó, Fry! Roger Fry! Persze, persze.

Clive elindult volna felé, de Vanessa visszafogta. A férje csodálkozva fordult felé.

– Miért nem köszönsz neki, ha ismered?

– Mert szerintem ő nem ismer engem.

– Butaság! Téged nem lehet elfelejteni. Gyere, mutatkozzunk be neki!

Azzal tolni kezdte Vanessát Roger Fry felé.

– Clive, kérlek!

– Mióta vagy szégyenlős? – A férfi csodálkozva nézett rá.

– Milyen rosszul ismersz!

– Még csak három éve vagyunk házasok. – Clive gyámoltalanul megvonta a vállát. Vanessa felnevetett. Az efféle pillanatokban legszívesebben rögtön megcsókolta volna Clive-ot, mindegy, hányan látják. Valakinek a pillantása azonban visszatartotta.

– Várj meg itt, kérlek! – mondta, és elengedte Clive-ot. Tétován elindult Roger Fry felé. Még emlékezett, mennyire meglepte annak idején, hogy a nagy tiszteletnek örvendő, világlátott művészettörténésszel milyen fesztelenül lehet beszélgetni. Még jobban elcsodálkozott, amikor a férfi az este után meghívta hampsteadi házukba, ahol megismerte Helent, a feleségét. Ő is művész volt, de épp nagyon rossz állapotban. Vanessát Virginiára emlékeztette, a legsötétebb pillanataiban. Zavarba ejtő látogatás volt.

Amikor már csak pár lépésre volt a férfitól, éles füttyszó hasított a levegőbe. Befutott a vonat. Robert Fry előrehajolt, hogy felvegye a bőröndjét. Vanessa épp vissza akart fordulni, amikor találkozott a pillantásuk. A férfi világos szeme tágra nyílt kerek szemüvege mögött, és mosoly terült szét az arcán.

Vanessa határozottan odalépett hozzá, és kezet nyújtott.

– Mr. Fry! Nem voltam biztos benne, hogy ön az.

Fry hosszabban szorította a kezét, mint illendő, és olyan ragyogóan mosolygott rá, mintha örömhírt hozott volna. Aztán észrevette magát, és megemelte a kalapját, de még mindig fogta Vanessa kezét. Előtűnt korán megőszült haja, amelyet láthatóan sehogy sem lehetett megzabolázni.

– Vanessa Bell vagyok, régebben Stephen. Pár éve jártam önöknél vendégségben, ami után…

– Vanessa Stephen, persze! A nevét elfelejtettem, de az arcára még pontosan emlékszem. Örülök a viszontlátásnak! – Legkésőbb ekkor ideje lett volna elengednie a kezét, de a vonat hangos fékcsikorgása sem billentette ki boldog meglepettségéből.

– A férjemmel vagyok – mondta Vanessa, és bizonytalanul hátramutatott. – Épp Londonba tartunk vissza. Ön is, gondolom.

Erre végre felrezzent a férfi.

– Én is, persze – mondta, és elengedte a nő kezét. Lehajolt a bőröndért, majd rögtön újra felegyenesedett. – A férje? Akkor ön…?

Vanessa megfordult, és intett Clive-nak, aki láthatóan habozott, hogy csatlakozzon-e hozzájuk a csomagokkal, vagy siessen nyomban a peronra.

– Fel kéne szállnunk, különben a vonat nélkülünk indul el! – kiáltotta, míg közeledett.

– Clive, ő Roger Fry. Mr. Fry, a férjem, Clive Bell.

A két férfi megemelte a kalapját, de másra már nem volt idő. A vonat végre teljesen megállt, és a nyitott ajtókon át kiözönlöttek az utasok.

– Talán folytassuk a vonaton a beszélgetést? – javasolta Mr. Fry. – Nincs helyjegyem, ha önök…

– Örömmel! – felelte Clive, majd együtt elindultak a felszállást irányító kalauz felé.

Találtak egy üres fülkét, ahol Fry rögtön otthonosan berendezkedett. Levette a kabátját, felakasztotta az egyik fogasra a feje mellett, hogy kényelmesen tudjon turkálni a zsebeiben. Még mielőtt elindult volna a vonat, előhalászott belőle pár tollat, a cigarettatárcáját, gyufát, egy újságot és a jegyzetfüzetét. Ezekben a mindent elnyelő zsebekben volt még egy kis fémkulacs és egy alma, amelybe jóízűen beleharapott.

Clive leült vele szemben, és az újságra mutatott. Az Athenaeum című irodalmi folyóirat legfrissebb száma volt.

– Szóval már megjelent. Esetleg belekukkanthatok később? Hozzájárultam a laphoz egy kis cikkel Prosper Mérimée-ről és a Lettres à une inconnue-ról – mondta leplezetlen büszkeséggel.

– Ó, a Levelek egy ismeretlenhez! – Roger Fry elismerően vonta fel a szemöldökét, és élénk érdeklődéssel végigmérte a szemben ülőt. – Még én is csak átlapoztam, de mindenképp különleges figyelemmel fogom olvasni a cikkét. Rendszeresen publikál az Athenaeumban?

– Alkalmanként. A francia irodalom szakértője vagyok, úgymond.

Clive-nak eddig mindössze három cikke jelent meg az Athenaeumban, bár mindennap órákra visszavonult a dolgozószobájába. Az ott eltöltött órák száma azonban egyértelműen nem volt arányos az írói termékenységével. Ha Clive nem csak akkor olvasta volna az Athenaeumot, amikor megjelent benne egy saját cikke, akkor bizonyára feltűnt volna neki, hogy Roger Fry nagyon gyakran publikál benne. Így hát elég merész kijelentés volt az előbbi, és könnyen lelepleződhetett volna, hogy szélhámos.

– Nagyon érdekes! – mondta Mr. Fry minden irónia nélkül, és vidáman csillogott a szeme. Lazán hátradőlt, és keresztbe vetette a lábát, így napsárga zoknija felett még hófehér, szőrös lábszára is kilátszott kissé. A nadrág a legfinomabb gyapjúszövetből készült, és zakó helyett feltűnő, narancssárga kárómintás, kötött kardigánt viselt. A kardigán és a zokni versenyre kelhettek volna, melyik a rondább. A ruházata minden szempontból az ellentéte volt az angol úriemberek öltözködési szokásainak. De finom arcvonásai, intelligens, éber tekintete és visszafogott gesztikulációja kétségtelenül bizonyította, hogy mégis az.

Míg a két férfi azt taglalta, hogy a francia életmód felülmúlja a britekét, és Clive a párizsi diákéveiről mesélt, Vanessa Roger Fryt figyelte lelkesen. Az ölében nyugvó finom kezét, beszéd közben fel-le ugráló, kiálló ádámcsutkáját, finoman ívelt ajkát, amelyen bölcs, de egyáltalán nem megvető mosoly játszott. Odakinn időközben kitisztult az ég, és a halvány téli nap rásütött világos, kócos hajára. Ritkán érzett ilyen sürgető vágyat, hogy lerajzoljon valakit. Miért nem hagyott benne annak idején maradandó benyomást? Soha életében nem látott még ilyen vonzó embert!

A két férfi beszélgetése megélénkült, de Vanessa annyira elmerült Mr. Fry látványában, hogy a szavak lágy, csobogó dallammá olvadtak össze a vonat egyhangú zakatolásával.

Fry teste hirtelen megfeszült, mint egy ugrásra kész állaté, ami kizökkentette Vanessát elragadtatott álmodozásából.

– Jóban volt Gauguin egyik barátjával? – Fry kellemesen mély hangja egy oktávval feljebb csúszott.

– Roderic O’Conorral, igen. Ő is festett, és a műterme tele volt Gauguin képeiről készült fotókkal. Több Gauguin volt kinn, mint O’Conor – nevetett fel Clive.

– És? Milyennek találta?

– Nos – felelte Clive tétován. – A francia impresszionizmus elkötelezett rajongója vagyok. Nagyon szerettünk volna egy eredeti Degas-t, igaz, Vanessa? De eddig csak egy reprodukcióra tellett – nevetett fel. Vanessa szerint túl harsányan, de Fryt láthatóan nem zavarta.

– Noha Gauguint a maga intenzív színeivel már nem igazán lehet az impresszionisták közé sorolni – jegyezte meg Fry, cseppet sem kioktatóan. – Van még kapcsolata ezzel a… hogy is hívták? O’Conorral?

– Ha jól tudom, visszatért Írországba azóta, de írhatok neki.

– Ha már nincs Párizsban, akkor nehezére eshet – mondta Fry, inkább magában, mint Clive-nak.

– Nehezére? Hogy érti?

Fry idegesen kocogtatta a mutatóujjával csücsörítő ajkát, a fejét előrebökte, és Clive-ra szegezte a pillantását, mintha egy féltve őrzött titkot készülne rábízni.

– Egy ideje az motoszkál a fejemben, hogy… nos, hogy óvatosan fejezzem ki magam, mert kicsit merésznek tűnhet… Egy, igen, szinte nyaktörő vállalkozás… De talán osztja a véleményemet…

Párszor átvette egyik lábát a másikon, az utolsó szavaknál pedig szinte esedezve Vanessára emelte a pillantását, mintha elnézést kérne tőle a még ki sem mondott gondolatért.

– El akarja rabolni a koronaékszereket? – kérdezte a nő.

A férfi hátrahőkölt, és szívből jövő nevetésre fakadt. Nevetése egy pillanatra villódzó, táncoló festékfoltok tengerévé változtatta a fülkét.

– Nem! – kiáltott fel. – De lehet, hogy a brit közvélemény egy efféle rablást kevésbé venne rossz néven!

– Ígéretesen hangzik – vetette közbe Clive, és előrehajolt. Állát várakozásteljesen a két kezébe támasztotta.

– Szeretném… – Fry hatásszünetet tartott. Aztán széttárta a karját, és határozott hangon közölte: – …a kortárs francia festészetet megismertetni az angolokkal! Cézanne, Degas, Gauguin, talán még egy kis van Gogh is…

– Aha – bökte ki Clive, összefont karral hátradőlt, és elismerően mosolygott.

Vanessa el volt ragadtatva.

– Úgy érti, hogy a szépséges zöld szigetünket forradalmi kontinentális importáruval becstelenítené meg?

A férfi egy cinkos mosollyal felelt.

– Ön mondta – felelte, és láthatóan tetszett neki az éles irónia. – Nézzen csak körül a galériáinkban! Csupa szomorú szín, unalmas ábrázolóművészet. Poros portréfestészet, lehangoló tájképek, lapos csendéletek. Mit mondhatna ez nekünk? Ennyire provinciálisak akarunk lenni? Ideje megváltoztatni a brit művészetet.

A szeme ragyogott, élénken gesztikuláló kezével mintha a semmiből akarta volna elővarázsolni a brit művészet fájdalmasan hiányolt színpompáját.

Vanessa az elmúlt években festett portréira és csendéleteire gondolt. Az alkotással kapcsolatos kellemetlen szorongására. A megrekedtségre.

– Gauguin… – mondta Clive, túlhangsúlyozva a második szótag nazálisát, hogy látványosan demonstrálja Roger Frynak, mennyire ért a művészethez. – Azt hiszem, a brit közönséget rendesen sokkolná.

– Hát nem elragadó ötlet? – kérdezte Fry. Pimasz nevetése még jobban tetszett Vanessának, mint a gondolat, hogy Lady Shuttleworth, Lady Chamberlain vagy Lady Darlington megvetően elfordul a francia kiválóságok festményeitől, amelyek sértik dédelgetett ízlésüket.

– És hogy gondolta? Hogyan hozná Londonba a képeket? Nem veheti meg egyszerűen mindet – érdeklődött Clive, aki sosem vetkőzte le polgári származásából eredő anyagiasságát, akármilyen bohémnek akart is tűnni.

Roger Fry elengedte a füle mellett a megjegyzést. Megragadta a tollát, és hevesen lapozgatni kezdte a jegyzetfüzetét. Felírt pár szót, aztán felváltva Clive-ra és Vanessára bökött a tollal.

– Hisznek a jelekben? Én valójában nem, de nem lehet véletlen, hogy épp ma futottunk össze. Úgy érzem, együtt valami nagyra lennénk képesek. Mit gondolnak?

2. fejezet

– Anya! – zendült fel hangos ujjongás az előszobában, majd rohanó léptek zaja, és az utolsó lépcsőfokról egy szélvészként kavargó valami Vanessa karjába vetette magát. A konyhából sült hús erős illata áradt.

– Lassan a testtel, fiatalember! – szólt rá a gyerekre Clive, ahogy belépett a felesége mögött a házba. Vanessa a csípőjére emelte a fiát, és lendületes táncba kezdett vele a hallban.

– Itt vagyunk megint, itt, itt, itt – énekelte, és csókokkal borította Julian pirospozsgás arcát. – Napról napra nehezebb vagy – kiáltott fel, és színpadiasan levegő után kapkodva tette le lelkesen ujjongó fiát. – Mivel etet téged ez a Sophie? – Megjátszott szigorúsággal csípőre tette a kezét, és lenézett a szőke kétévesre. – Kilószámra vajas pogácsával, vattacukorral és szilvapudinggal? Ráadásul ebéd előtt?

Julian hevesen megrázta a fejét.

– Csak ilyen kicsi garázsbombommal a Dzsini néninél! – Mind a tíz ujját felemelte, mert számolni még nem tudott, de azt tudta, hogy az ujjaival kell. A varázs csokibonbon drága, finoman olvadó csokoládé volt, amelyet Virginia csak Juliannak vett meg. Ezzel a trükkel édesgette magához az unokaöccsét.

– Virginia? – kérdezte Clive. – Visszatért?

Virginia karácsonykor hirtelen elhatározta, hogy elutazik egyedül Cornwallba. Szokásos észszerűtlen akcióinak egyike volt ez is, amelyeken Vanessa mindig elgondolkodott. Virgina azt állította, nyugodtan akar dolgozni a regényén, de Vanessa inkább menekülésnek látta. Csak az a kérdés, mi elől.

– Neked kéne tudni – felelte élesen Vanessa, és megfogta a fia kezét. – Gyere, építsünk házikót! Vagy inkább festenél?

Julian boldogan ugrándozott.

– Házikót, igen! – Vanessa hagyta, hogy Julian bevonszolja a gyerekszobába, ahol Elsie, a dajka épp elpakolta a fajátékokat egy ládába.

– Nagyon várta, hogy találkozzanak! – mondta, és pukedlizett, amikor meglátta Vanessát.

– Én is! – Vanessa leguggolt a földre, és ölbe vette a fiát. Két dolog volt a világon, ami segített mindent elfelejtenie: Julian és a festészet.

Clive ezt nem értené. De Clive annyi mindent nem ért.

Amikor egy órával később elment Clive dolgozószobája mellett, az ajtó nyitva állt, de a férfi nem volt bent. A házban csend volt, mert Julian, miután játszottak, fáradtan elaludt a karjában, Vanessa pedig elengedte kimenőre a dajkát. Ritkán volt nyugalom a londoni Gordon Square-i házban, épp, mint régen, amikor még Virginiával, Adriannel és Thobyval lakott itt.

Gyakran gondolt nosztalgiával a régi időkre. Mint egy sötét hasadék végén hirtelen előbukkanó napsütötte mező, amely tele volt csábítással, végtelen lehetőségekkel, jövőbe tekintő gondolatokkal. Éjszakákon át ültek együtt Thoby egyetemi barátaival, a szépségről és az igazságról filozofáltak, a barátság mindenekfeletti értékét ünnepelték, csodálták Virginia éles eszét. Virginia. Most Adriannal él a Fitzroy Square-en, légvonalban csak pár méterre, de úgy érzi, mintha világok választanák el őket egymástól.

Thoby pedig halott.

Valami szétesett. Szeretteinek szoros szövedéke törékeny kirakóssá vált, amelynek a részei mintha szétszóródtak volna. Clive és Virginia. Vanessa és Julian. Virginia és Clive.

A szélen Adrian, az öccse, aki újabban Duncan Grantért, a festőért rajongott, és Lytton Strachey-ért, aki egyszer talán elvenné feleségül Virginiát, ha nem lenne még mindig kétségbeesetten szerelmes Duncanbe. Még ott van John Maynard Keynes, a matematikus. Ő is együtt élne Duncannel, ha nem szólítaná Cambridge-be a karrierje. Ami egykor olyan egyszerűnek tűnt, hirtelen bonyolulttá vált.

Clive íróasztalán egy levél hevert. Vanessa általában csak akkor ment be a dolgozószobába, ha a férfi hívta. Most úgy érezte, tilosban jár, amiért csak úgy belép. Nem lepődött meg, hogy a levelet Virginia írta. Ahhoz képest különösen rövid volt. Csak pár sor. Vanessa nem olvasta el. Clive feltehetőleg direkt tette le így, hogy bűnhődjön, ha esetleg a kimondatlan szabályt megszegve belép a távollétében a dolgozójába. Biztosan az ajtót sem véletlenül hagyta nyitva. Már meg sem próbálta eltitkolni, hogy folyton levelezik Virginiával. Fölösleges is lett volna. Úgyis világosan látta, mennyire szerelmes a férje a húgába.

Vanessa hirtelen megfordult. Nem hagyja eluralkodni magán a fájdalmat! Tudta, hogy az milyen.

Felkapaszkodott a második emeletre, a műtermébe. A műterem kicsit túlzó kifejezés volt a kis, északra néző szobára. Szemben a folyosón egykor Virginia szobája volt. Virginiának szüksége volt a fényre, hogy elűzze a lelkében uralkodó sötétséget. És szüksége volt Vanessára is, főleg, amikor kicsúszott a lába alól a talaj.

Vanessának nem volt szüksége Virginiára, ahogy Clive-ra sem. Csak az ecsetére, a festék szagára, a tiszta tettre a reflexió terhe nélkül, az érzelmek állandó elemezgetése nélkül, hiszen többnyire úgysem lehet megnevezni őket. Virginia tiszta szavakkal hatolt be írás közben a saját sötétségébe. Vanessa inkább lefestette színekkel.

Színek. Honnan szerezte a férfi a sárga zoknit? Senki nem hord ilyesmit.