Copyright © Konok Péter, 2024

A borítón felhasznált fotót Konok Sára Flóra készítette.

Fotó © Konok Sára Flóra, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Tördelőszerkesztő Abari Gusztáv

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 504 972 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

EGYSZER LEÍRTAM EGY MONDATOT: „Süt a nap.” Mert hát sütött.

Rögtön jött valaki, aki közölte: a Nap nagybetű. Merthogy égitest. Kijavítottam, bár nem értettem egyet. De miért bántanám mások érzékenységét? Másvalaki rám pirított: mi az, hogy „süt”? Ragyog, szikrázik – sütni a pék süt. Meg a kis szűcs, de azt nehéz kimondani. Kijavítottam. „Ragyog a (N)nap.” Azonnal rám írt valaki, hogy dagályos vagyok, eltérek a köznyelvtől. Egy másik kommentelő kifejtette, hogy ez így kevés: a tőmondatok a nyelv elsivárosodását eredményezik, lévén a világ többszörösen összetett, és annyi minden történik egyszerre, hogy annak kifejezésére csak igen sokrétű nyelvi szerkezetek lehetnek alkalmasak. Rendben, gondoltam, ezen ne múljon. A világ valóban bonyolult. „Szépen ragyog a (N)nap az ég kékjében, miközben Nigériában új olajkutakat épít a Shell, bár ettől a helyi munkásoknak csak rosszabb lesz, a konyhában rotyog a kávéfőző, gumit kellene már cserélni benne, és véges az élet, ám valahogyan ezt képtelenek vagyunk elhinni, és telefonált a bank az imént, hogy túlléptem a hitelkeretemet, meg kellene egy új fogkefe is” – írtam.

Rögtön jött egy felháborodott hozzászólás, hogy már megint összevissza beszélek, és különben is: mit akartam ezzel mondani? Kire céloztam? Miért pont Nigéria? Rasszista vagyok talán? Vagy antiimperialista? És a tea sokkal egészségesebb, mint a kávé. Ne lázítsak a bankok ellen. Persze, telefonra telik, de a fogkefém sörtéi szanaszét állnak! Igénytelen demagóg vagyok, és a napot (avagy Napot) hogy hozhatom egy szintre a lepedékes fogaimmal?!

Hagyom a fenébe, gondoltam. Kimegyek inkább a kertbe napozni. Csak hát közben beborult.

◈

NEM VAGYOK IGAZI FÉRFI.

Nagyon korán tanultam meg olvasni, viszont világéletemben szar voltam matekból. Egy-két intermezzót (pl. katonaság) leszámítva mindig hosszú hajam volt, viszont ahogy tehettem, szakállat növesztettem (amiben nagy szerepe van lustaságomnak is).

Gyűjtögetni (főleg gombászni) nagyon szeretek, a vadászatnak a gondolatát is gyűlölöm és megvetem.

Alapvetően heteroszexuális vagyok, de semmilyen téren nem hiszek az abszolút dolgokban.

Van ipszilon kromoszómám, bár néha megígéri, hogy eljön valami buliba, aztán még csak nem is telefonál, és a mobilját is kikapcsolja.

Gyakorta lötyög rajtam az apaszerep, és néha szűknek érzem az élettárs szerepét. Vagy fordítva.

Szeretek főzni, de megszerelem a villanyt is, ha kell. A múltkor megforrasztottam Flóra egyik „icipici állatkájának” a világítóját, az állatka ismét világított, csak összeszereléskor kihagytam belőle a bekapcsológombot. Elég jó a kézügyességem, de inkább nem bízom benne.

Időnként sírok, néha csak úgy ok nélkül, vagy akár filmeken, és bevallom, ezek néha szar filmek, én meg mégis sírok rajtuk, és ettől dühös leszek.

Halálosan untat a foci (és minden sport, amit mások csinálnak).

Bejön nekem a fiatal Mick Jagger, és nem szégyellem. De az öreg Patti Smith is bejön, és azt sem szégyellem. (Nem találkoztam még egyikükkel sem, ezt, ha nem is szégyellem, de sajnálom. Ja, és bukom Woody Allenre, meg Emma Goldmanra. Felizgatnak, bár inkább agyi értelemben.)

A macskákat is, a kutyákat is szeretem. Van macskám is, kutyám is. Botsáskáim is voltak, és leszarom, hogy mit mondott volna erről Freud (valószínűleg semmit). Sajnos, nem tett jót nekik az egyneműség, a szűznemzés: elsatnyultak, végül kihaltak, mint a dinoszauruszok. Megsirattam őket.

Szellemileg különbözöm azoktól, akik szellemileg különböznek tőlem; bizonyos emberek pedig magasabbak, mások alacsonyabbak nálam. Nem hordok női fehérneműt. Ha kedvem lenne női fehérneműt hordani, női fehérneműt hordanék. És nem érdekelne, hogy kinek mi erről a véleménye.

Magamban sokszor énekelek. Időnként társaságban is, bár pironkodva. Sőt szájharmonikázom. Tűrhetően, de nem jól. Mosogatás közben viszont mindig énekelek. Munkadal.

Néha agresszív vagyok, máskor konfliktuskerülő. Mindkét fülemben fülbevalót hordok, a balban többet is. És sorolhatnám a végtelenségig. A hatodikos köznemzeti Élővilág-tankönyv szerint kihalt, netán sosem létezett állatfaj vagyok; silány selejtként eltűnök a dacos-nekiveselkedett, bölényerejű, medveokosságú Férfiak, és a csipkefinomságú, hattyúszépségű és nádmézillatú Nők kétdimenziós rengetegében.

Ha meghalok, kívülről a temető fala mellé temetik majd a dögömet.

◈

BŐ HARMINC ÉVE VOLT; Kőbánya, Kocka utca, a konzervgyár előtt, este nyolc felé, a fákról nyúlósan fityegett a sötét novemberi köd. A Kocka utca nem volt a világ teteje (a Kocka utca ma sem a világ teteje, novemberben meg főleg nem az). Meló után mentem hazafelé, nyolc óra a büdös futószalag mellett, amin büdös, üveges csirkepörkölt-konzervek sorjáztak, meneteltek, zakatoltak. A büdös tetejükre kellett ütni kis fakalapáccsal, amelyik tompán puffant, selejt volt, azt félrerakni, a többi mehetett tovább a világ (egy lakótelepi konyha linóleumos asztala, egy iskola szürke menzája vagy egy laktanya hazavágyásszagú, zsírosan kongó étkezdéje) felé. Estére több raklapnyi fortyogó, levegőt kapott csirkepörkölt bűzlött mellettem, vidáman hemzsegtek bennük a csontszínű nyüvek, aztán hétkor jött a targoncás, elvitte. „Na, ez megy szovjet exportra” – röhögött a targoncás, és azt hiszem, nem viccelődött; 1986 lehetett talán, bomlóban volt már a szovjet–magyar barátság, mint egy kukacos pörköltkonzerv.

Magamra tekertem a fáradtságomat, mint valami bamba, barna sálat, és jól beleburkolódzva loholtam a 28-as megállója felé, mert már messziről hallottam a nem véletlenül „Stukának” becézett villamos elkeseredett nyívását a Lavotta utca felől. A túloldalon vidáman nevető cigány lányok siettek ugyanarra, alighanem ők is a konzervgyárból; ketten voltak, örültek egymásnak, nevetgéltek (én meg kissé irigykedtem rájuk). Korombéliek lehettek, talán idősebbek kicsit. Szépek voltak, bár ezt inkább a nevetésükből tudtam, a sárgás utcalámpák vesztésre álltak az alkonyattal szemben.

Előttem egy férfi ment, olyan semmilyen ember ott a gyármelléki félhomályban, a húgyszagú fal tövében, ahol nyolc óra munka után hazafelé tartva tulajdonképpen mindannyian olyan semmilyen emberek vagyunk. Meghallotta a lányokat, megmerevedett, átbámult a túloldalra, majd elbődült: „Húúú, de kinyalnálaaak!” A lányok megtorpantak, én is. Csak a villamos vijjogott, már láttam is, ahogy jön a világító hernyó a ködben. „Miért, baszni nem tudsz?” – kiabáltak hirtelen vissza a lányok. A férfin látszott, hogy meghökken, nem erre számított (alighanem nem számított semmire, zavart iszkolásra számított, nem akart ő sem többet, csak kiélni vacak, szomorú kis verbális agresszióját, töpörödött élete maszkulin hübriszét akarta kiüvölteni így munka után, mert sötét volt, köd volt, hideg volt, és a távolban tutult és nyöszörgött a 28-as). „Dehogynem!” – kiabált vissza elkeseredetten rövid gondolkodás után. Érezte már a vesztét alighanem. „Akkor baszd meg az anyááádat!” – harsant a röhögésbe fulladó válasz, és persze már én is röhögtem, hangosan, gúnyosan, bántóan. Jó érzés volt, aprócska elégtétel.

Ennyi. Nem egy nagy történet. A lányok is, én is elértük a villamost. A férfi inkább lemaradt, toporgott, mímelte, hogy rágyújtana, a gyufáját keresi, hát azért. Pedig nem járt sűrűn a 28-as. A villamoson aztán megnéztem a lányokat. Két cigány lány, fáradtak, mégis nevettek tovább. Korombéliek lehettek, talán idősebbek kicsit. Szépek voltak, én legalábbis szépnek láttam őket.

◈

1988 ÉS 1990 KÖZÖTT VOLTAM KATONA, úgyhogy az egész rendszerváltást jórészt a laktanyában éltem át, ami sajátos perspektívát adott az eseményeknek, és egyben kidomborította azt is, hogy sok szempontból milyen korlátozottak a változások. Napról napra vártuk a csodát, hogy leszerelnek bennünket, vagy legalább rövidebb lesz a szolgálati idő, hiszen minden rosszat, az egész undorító katonaságot, abból vezettünk le, hogy EZEK akarják, EZEK csinálják; ha majd EZEK eltűnnek, akkor minden jobb lesz. Sőt, jó. Egy csapásra.

Ehhez képest a katonaság végig ugyanaz a szar maradt, csak mikor bevonultam, honvéd elvtársnak szólítottak, mikor leszereltem, őrvezető bajtársnak. (Őrvezetőségemnek külön története volt: bevonulás után pár héttel afféle embervásárt tartottak a bajai laktanya jókora, avas-savanyú szagú étkezdéjében. Egyenként kellett a hosszú asztalnál kornyadozó, alaposan bebaszott tisztek elé járulni, az egyik felolvasta a káderlapunkat. „Gimnáziumi érettségi, szakképzettsége nincs, semmihez nem ért, semmire nem jó, kinek kell?” – olvasta a nevemnél, mire egy másik odabökte: „Menjen Várpalotára, tisztesképzőre.”)

A katonaság lényege az volt, hogy megtörjenek és betörjenek minket – senki sem hitt olyan marhaságokban, mint a honvédelem; erre amúgy is alkalmatlan lett volna a Magyar Néphadsereg, ami jó pár ezer megszívatott, hazavágyó kölyökből, meg egy rakás alkoholistából, pszichopatából és olyan fickóból állt, akik semmihez nem értettek, semmire nem voltak jók, de a hadseregben kaptak pénzt, lakást, ruhát, hozzá pedig valami szánalmas hatalomszerűséget, és még véletlenül sem kellett gondolkodniuk. Ők voltak a tisztikar (biztos akadt közöttük másmilyen is, de én azzal másfél év alatt nem találkoztam).

Gyakorlatot tartottunk egyszer a Baja melletti lőtéren, tüzérségi gyakorlatot. A parancsnokságom alatt álló löveg igazi veterán volt, 1942-ben gyártották Lengyelországban. Valószínűleg szétesett volna az első lövéstől, de lőszer nem volt. Az irányzó célzott, én kiadtam a tűzparancsot, a kezelő meghúzta az elsütőzsinórt, és a löveg csettent egyet, ahogy az ütőszeg az üres csőbe csapott. Halk, mégis éles, kiábrándítóan józan kis hangocska volt ez a csettenés. Helyénvaló akusztikai reakció egy teljesen helytelen és képtelen helyzetben.

A mellettünk, a fűben ücsörgő ütegparancsnok viszont elégedetlen volt. Egyrészt baromi másnaposság gyötörte. Veress hadnagy (nem tudom, hogy ekkor még elvtárs volt-e, vagy már úr) az a fajta alkesz volt, aki – legyen ez bármilyen paradox – mindennap másnapos volt. Ekkor éppen kifelé lábalt belőle, fémkulacsból nyeldekelte a tőlünk elkobzott tablettás bort, amit a laktanya melletti utcában lehetett vásárolni egy „Vegyész” becenevű öregembertől.

– Kurvára nem szó’ az a löveg, baszom az anyátok! – fogalmazta meg hiányérzetét kissé kásás hangon Veress hadnagy. – Mikor tüzeltek vele, üvöltsétek, hogy BUMM, de hangosan, egyszerre ám, mer’ a szátokba szarok!

Először azt hittük, viccel. Néha valóban viccelt, csak a vicceit egyáltalán nem lehetett megkülönböztetni a komoly delíriumától. Nem viccelt. Szánalmas, töpörödött egójának BUMM-ra volt szüksége. Lehet, hogy valamikor kinőtt a nyolcévesen játszott indiánosdiból, de addigra már visszatornászta magát. És szinte élet-halál ura volt felettünk.

Úgyhogy én mint lövegparancsnok halkan beszámoltam, egy-két-hár…, és tüzeléskor elüvöltöttük magunkat, hogy BUMM!!!! Aztán újra, meg újra, és megint. Így telt el egy kedélyes délután. Számoltam, üvöltöttem.

Ez nem egy kedélyes katonatörténet, sokkal inkább a végtelen abszurditás, a nyálcsorgató hülyeség és a beteg hatalom története. Mikor leszereltem, megfogadtam: sosem fogok többé BUMM-ot üvölteni, nem fog bábuként rángatni semmilyen perverz potentát. Megtartom az integritásomat, ha mást nem is.

Így vagyok ezzel máig. Mindegy, ki az, aki számol, mindegy, ki és miért akarja, hogy bummogjak, hogy bummogjunk. Az én beletörődő, megalkuvó, megfélemlített üvöltésem nem fogja elrejteni az ütőszeg száraz, gúnyos, üres csettenését. És lehet, hogy sok mindent feladtam azóta, hogy alig húszévesen leszereltem a már nem elvtársi világba, de ehhez ragaszkodom. Na, bumm…

◈

– DIOGENÉSZ, gyere, hagyd a hordót! Osztrakiszmosz lesz az Agórán.

– Éppen szőlőt eszem.

– És neked az a szőlő fontosabb, mint a polisz ügyei? Gyere, itt az idő, hogy sorsunkról döntsünk!

– Illatos, édes ez a szőlő, itt terem mögöttem, a lugasban. De mégis, mi fán terem ez az osztrakiszmosz?

– Cserépszavazás. Ki hatalomra tör, mennie kell a városból. Ez a demokrácia.

– És ki jön helyette?

– Valaki más, aki a hatalmat nem akarja.

– Tehát alkalmatlan?

– Már hogy lenne? Éppen ez teszi alkalmassá.

– Furcsa dolog ez a ti hatalmatok. Ki vágyik rá, elűzitek. Ki húzódozik tőle, rátukmáljátok. Én, ha vágynék rá, azt mondanám, nem kell. De nem vágyom rá, így akarnom kellene, nehogy fejbe kólintsatok vele?

– Ostobaságokat beszélsz, filozófus! Nem a hozzánk hasonlók kapják a hatalmat. Mi csak adjuk. Belőlünk ered.

– Miként vizeletünk?

– Otrombaságod felháborító! A hatalom a népé, de a nép szertelen, ezért kellenek, kik a nevében, érte gyakorolják.

– És nem akarják, de teszik! Nemes áldozat.

– Úgy van! Egyike a legnemesebbeknek magunkra venni a köz ügyeit.

– S így azok rögvest magánügyekké lesznek.

– Ugyan, hogy lennének azzá?

– Nézd ezt a fürt kék szőlőt! Ha elmondom neked, amíg eszem, milyen zamatos, oltja szomjadat, elűzi éhed?

– Már hogy űzné, ha nem magam eszem?

– És ha fehér szőlő lenne?

– Nem mindegy nekem, ha te zabálod?!

– Mégis az Agórára mész, hogy meghallgasd, ahogy a hatalmasok hatalmukról beszélnek, s egyiket a másikkal váltsad, ha íze nem tetszik. Gyomrod pedig üres marad, bár a szőlő zamatos. Én azt mondanám, a hatalommal van a baj, s veled, hogy beéred örök locsogásával. Egyél a szőlőből, ne gondolj kevesebbel.

– Bölcs, ősi intézményeinket bírálod, s érdemes vezetőinket? Hát athéni polgár vagy te egyáltalán, cinikus kutyafattya?

– Nem. Én csak Diogenész vagyok, és éppen szőlőt eszem.