Åsa Wikforss

Alternatív tények

A tudás és ellenségei
– részlet –

Fordította Dobosi Beáta

The cost of this translation was defrayed by a subsidy
from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Alternativa Fakta – om kunskapen och dess fiender
Fri Tanke, Stockholm, 2020
© Åsa Wikforss 2017 by Agreement with Grand Agency.

Hungarian translation © Dobosi Beáta, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 140 9

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Tűrk Rita
A borítót az eredeti alapján tervezte: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

Előszó

1. Tudásrezisztencia

2. Tények

3. Kognitív torzítások

4. Hazugság, álhír, propaganda

5. A tudás és az iskola

6. Mit tegyünk?

Köszönet

Irodalom

Jegyzetek

Előszó

Gőzerővel folyik a vita a valóságról. Elárasztanak minket az álhírek, az összeesküvés-elméletek, a féligazságok. Terjed a tudományellenesség, a szakértelem haláláról beszélnek. A világ nagyhatalmait olyan politikusok vezetik, akik fittyet hánynak az igazságra, megosztottságot teremtenek, és tevékenyen hozzájárulnak a félretájékoztatáshoz, valamint a tudományos intézményeinkbe vetett bizalom aláaknázásához. A legszilárdabb tudás sincs biztonságban a tudás ellenségeitől – lehet, hogy a Föld mégis lapos? Az igazságon túl, az alternatív tények korában élünk.

Az alternatív tények kifejezés egyfajta szimbólumává vált a körülöttünk zajló folyamatoknak. Története a Trump 2017. január 20-i beiktatásán jelenlévők számáról folytatott vitáig nyúlik vissza. Trump egykori sajtótitkára, Sean Spicer azt állította, hogy még soha nem gyűlt össze ilyen népes közönség Washingtonban az elnök eskütételén. De a bizonyítékok mást mondanak. Az Obama 2009-es beiktatásáról készült képeken lényegesen nagyobb a tömeg, és a statisztikák szerint akkor sokkal több metrójegyet adtak el. Amikor egyre világosabbá vált, hogy Spicer valótlanságot állított, felvetődött a kérdés, hogyan kérdőjelezhette meg a nyilvánvaló tényeket pont ő (az elnök sajtótitkára!). Trump volt tanácsadója, Kellyanne Conway aztán olyan bejelentést tett a tévében, amelyről később sokat beszéltek: Spicer csupán alternatív tényeket közölt.

Ez a nyegle kísérlet a tények félresöprésére felbosszantott. Arra gondoltam, ideje, hogy megszólaljon egy filozófus, és ez a könyv lett az eredmény. Megpróbálom filozófiai és pszichológiai szempontból elmagyarázni, milyen veszély fenyegeti a tudást, és rendelkezésre bocsátani az annak leküzdéséhez szükséges eszközöket. A filozófia lesz a kiindulási pont. Megvizsgáljuk, mi a tudás, miért olyan nehéz eljutni az igazsághoz, és miért nincsenek alternatív tények (első és második fejezet). Arról is szó lesz, miért esünk mi, emberek olyan könnyen áldozatul a hazugságoknak, és mely pszichés mechanizmusok miatt utasítjuk el a megszerezhető tudást (harmadik fejezet). Ezek a mechanizmusok egyfajta belső ellenségek, amelyek miatt nem tudunk tisztán és érzelemmentesen gondolkodni, és amelyek veszélyes párost alkotnak a tudás külső ellenségeivel: a tudatos hazugságokkal, a félretájékoztatással és a propagandával (negyedik fejezet). Nagy kérdés, mit tehetünk, hogy megvédjük magunkat attól, ami körülöttünk zajlik. Az oktatásnak természetesen központi szerepe lenne ebben, de sajnos okunk van azt feltételezni, hogy a svéd iskolarendszer nincs eléggé felvértezve, hogy szembenézzen a tudást fenyegető veszélyekkel (ötödik fejezet). Végezetül szót ejtek róla, hogyan birkózzunk meg a tudás ellenségeivel. Nem túlzás azt állítani, hogy ez korunk egyik legnagyobb kihívása, és mindnyájunknak tennünk kell érte.

Mert a tudás igenis számít. Persze mindenkinek joga van azt hinni, amit akar. De ha az ember azt hiszi, amit akar, és nem azt, amit jó oka van hinni, akkor lemond a tudásról, és ennek meglesznek a következményei. Az oltásellenességnek az lett az eredménye, hogy Európában terjed a kanyaró: 60 ezer megbetegedés és hetvenkét haláleset 2018-ban, teljesen szükségtelenül. A klímaváltozás-tagadók a Fehér Házban elérték, hogy az Egyesült Államok 2017-ben bejelentse kilépését a párizsi éghajlatvédelmi egyezményből, aminek végzetes következményei lehetnek a bolygónkra. A kutatások szerint nagy valószínűséggel az álhírek döntötték el a 2016-os amerikai elnökválasztást, mert hozzájárultak Trump győzelméhez azokban az államokban, ahol csekély volt a különbség Clinton és közte.1

Persze nem Trumppal kezdődött, és nem is vele fog véget érni, de ő személyesíti meg az igazságon túli kort, mert rendelkezik annak minden összetevőjével. Nyilvánvaló érdektelenséget tanúsít a tudás iránt, nem fárasztja magát a döntések tényszerű megalapozásával, és következetesen olyan embereket nevez ki, akik híján vannak a szakértelemnek az általuk irányítandó területen. Autoriter vezetőkkel szövetkezik, például Putyinnal meg Orbánnal, és patinás nevű sajtóorgánumokat kiált ki a nép ellenségeinek (a kifejezés Sztálintól származik). Szereti az összeesküvés-elméleteket, kokettál az oltásellenesekkel, és persze rendszeresen tesz valótlan és megtévesztő kijelentéseket. A helyzet idővel csak romlott. A The Washington Post kiszámolta, hogy a második hivatali évében átlagosan napi 16,5 hamis vagy félrevezető kijelentést tett, szemben az első év 5,9-es átlagával.

Amikor elkezdtem írni ezt a könyvet, azon aggódtam, hogy az Egyesült Államok demokratikus intézményei nem élik túl Trump elnökségét. De a rendszer ellenállóbbnak bizonyult, mint ahogy gondoltam, a médiumok és a bíróságok például szilárdan tartják magukat.2 Most jobban aggaszt, mi lesz Európában, ahol az antidemokratikus erők országról országra törnek előre, és ügyesen használják a félretájékoztatás különböző eszközeit. Mert a tudás a demokratikus társadalomnak is fontos. Az autoriter vezetők mindig azzal kezdik, hogy össztűz alá veszik az igazságot. Az emberek befolyásolásának legjobb módszere ugyanis nem a kényszerítés, hanem az átverés. Napjaink félretájékoztató kampányai különösen veszélyesek, mert nem tűnnek annak. Nem egyértelmű politikai üzenetekkel bombázzák az embereket, mint a Szovjetunióban, hanem olyan álhíreket és féligazságokat kreálnak, amelyek kihasználják a félelmeinket meg az aggodalmainkat, és elérik, hogy mi magunk is terjesszük őket. Az eltorzított világkép beszivárog a fejünkbe, és anélkül hogy tudnánk róla, magunkévá tesszük. Vannak a terjedő hírek tényszerűségét ellenőrizni kívánó ambiciózus törekvések, de ezeket azonnal kétségbe vonják, és a félretájékoztatás eszközével megingatják az ellenőrzést végzőkbe vetett bizalmat. A valóságról folyó vita egyre inkább a forrás hitelességéről szóló vitává válik, és világosan kirajzolódik egy tendencia: a bizalom – Svédországban is – polarizálódik és átpolitizálódik.

Nem csoda, hogy az ember tehetetlennek érzi magát az ellentmondó hangok zűrzavarában, elveszíti hitét az értelemben és az igazság megtalálásának lehetőségében – és az igazságon túli világ apostolai persze pont ezt akarják. Ez a könyv kísérletet tesz rá, hogy leküzdje ezt a csüggedést, bátorságot és bizalmat adjon. Igenis szembe lehet szállni a koholmányokkal és az alaptalan kijelentésekkel, le lehet leplezni a hazugságot és a ködösítést, rá lehet találni a megalapozott és kristálytiszta tényekre. Vannak megbízható források és jól működő tudományos intézmények, és mindent el kell követnünk, hogy támogassuk őket. A tudást sok támadás érte a történelem folyamán, de mindig győzedelmeskedett. Végtére is az ember racionális állat, ahogy Arisztotelész mondta.

Stockholm, 2019. február 10.

1
Tudásrezisztencia

Rezisztenssé válunk a tényekre?

„A kutatók szerint a földi életet a tényekre rezisztens emberek új faja fenyegeti”. Ezt a blikkfangos főcímet lehetett olvasni a The New Yorker című amerikai lapban 2015. május 12-én. A cikk leírja, hogy a tényekre rezisztens emberek látszólag rendelkeznek az információ befogadásához és feldolgozásához szükséges normális mechanizmusokkal, de valamilyen okból felfüggesztették ezek működését. Ráadásul úgy tűnik, minél több tény jut a tudomásukra, annál ellenállóbbak lesznek velük szemben. A kutatók feltételezik, hogy az információ valamiért nem jut el a hallóidegüktől az agyukig, ami ellehetetleníti az emberi tudat normális működését.

Ez persze csak vicc. A cikket Andy Borowitz humorista írta. Lenyűgöző érzéke van hozzá, hogy felismerje és kifigurázza korunk trendjeit. Egy évvel azelőtt, hogy Trump megkezdte volna a 2016-os kampányát, Borowitz megjósolta, miről fognak beszélni az emberek a választás után: a tényrezisztenciáról. Mindig voltak olyanok, akik megkérdőjelezték a világ működésének elfogadott magyarázatát: az összeesküvéselmélet-hívők, a tudományokban kétkedők és a misztikusok. De ami az utóbbi időben történik, az új. Olyan, mintha nem ugyanabban a valóságban élnénk, és a világ mibenlétét illető legalapvetőbb tényekben sem tudnánk megegyezni. Megfordul az ember fejében a gondolat, nem volt-e igaza Borowitznak, és nincs-e valamiféleképpen blokkolva az agyunk.

Mi történik, és mit tehetünk? Hogy kiderítsük, az elején kell kezdenünk, a filozófia alapjainál.

Mik a tények? A rövid válasz: a tények írják le, milyen a világ. Legyen szó a legnyilvánvalóbb hétköznapi tényektől kezdve a világmindenség keletkezését leíró tényekig bármiről. A pszichológiai tények például leírják az érzéseinket és a gondolatainkat; a társadalmi tények a munkanélküliséget, az inflációt és a bűnözést; a kórtani tények a betegségeket és azok okait; a biológiai tények a fajok evolúcióját; a fizikai tények az elemi részecskéket és a mozgásukat. Vannak tények, amelyek leírják a konyhámat, és vannak tények, amelyek leírják a celebek szerelmi életét. A hosszabb és filozofikusabb válasz szerint tény az, ami igazzá teszi a tényszerű állításokat, vagyis tény az, ami igazzá tesz. A világot leíró állítások – például: van egy ló a kertemben – attól függően igazak vagy hamisak, hogy milyen a világ, mely tények állnak rendelkezésre. Az állításom akkor igaz, ha valóban van egy ló a kertemben.

Azt gyorsan beláthatjuk, hogy rengeteg tény van, amelyről nincs tudomásunk: olyanok, amelyek túl triviálisak ahhoz, hogy foglalkozzunk velük (hány hajszál van a fejemen), és olyanok, amelyeket túl nehéz kideríteni (távoli galaxisokban található bolygókra vonatkozó ismeretek). Valószínűleg sok olyan tény is van, amelyről nem lehet tudomásunk, egész egyszerűen azért, mert megvannak a kognitív korlátaink. Talán a világegyetem keletkezésével kapcsolatos tények is idetartoznak. Hogyan jöhetett létre a mindenség a semmiből? Lehet, hogy a választ erre a kérdésre képtelenek vagyunk megérteni. Elképzelhető, hogy az emberi tudatra vonatkozó tények is ilyenek: hogyan tudja egy szürke anyagmassza, az agyszövet létrehozni a szubjektivitás színpompás mezejét, amelyet a saját nézőpontomból olyan jól ismerek? Hiába az ember a legnagyobb kognitív kapacitással rendelkező állat, ez a kognitív kapacitás is korlátozott. Ahogy van egy sor tény, amelyet a kutyám, Eliot sosem fog megtudni, mert nem elegendőek hozzá a kognitív képességei (például hogy a Föld gömbölyű), úgy biztosan van egy csomó olyan tény is, amelyet az ember nem fog megtudni.

Ezért van igazság abban az állításban, hogy rezisztensek vagyunk a tényekre, legalábbis részben. Sok olyan tény van, amelyről sosem lesz tudomásunk, mert nem érik meg a fáradságot, és sok olyan tény is van, amelyről akkor sem lehet tudomásunk, ha akarjuk. Ugyanakkor persze a kíváncsiságunk folyton a határokat feszegeti, és nem lenne okos dolog egyszer és mindenkorra meghúzni a megismerhető tények végső határát. A modern technika lehetővé teszi a távoli galaxisok megfigyelését és a mikrokozmosz vizsgálatát. A tudományos modelljeink egyre kifinomultabbak, és ami régen az emberi megértésen túli rejtély, misztérium volt, hirtelen magyarázatot nyer: miért esnek le a tárgyak, hogyan keletkeztek a fajok, mi az élet. Lehet, hogy a modern neurofiziológia jó úton jár, hogy megmagyarázza a tudat természetét. Ebben az értelemben sosem voltunk kevésbé rezisztensek a tényekre, mint ma.

Azt is gyorsan be lehet látni, hogy egy olyan egyén, aki valóban teljesen rezisztens a tényekre, rövid életű lenne a földünkön. A túléléshez folyamatosan nagy mennyiségű tényt kell befogadnunk: honnan les ránk veszély, hogyan juthatunk élelemhez meg vízhez, és tudnunk kell a többi emberről is. Az evolúció olyan képességekkel ruházott fel minket, amelyek garantálják a külvilág információinak hatékony befogadását – például látás meg hallás útján – és kognitív feldolgozását, ami a túlélést elősegítő cselekvésekhez vezet. Halljuk, hogy elefántok jönnek döngő léptekkel a dzsungelben, és félreugrunk; látjuk a vizet, és megtöltjük az edényünket, hogy ihassunk. A tények befogadására való teljes képtelenség evolúciós lehetetlenség. Andy Borowitz is ide lyukad ki. Azt írja, hogy a kutatók reményei szerint a tényrezisztencia a jövőben csökkenni fog, és az előzetes kutatási eredmények arra engednek következtetni, hogy az emberek igencsak fogékonyak lesznek a tényekre, ha olyan környezetbe kerülnek, ahol kevés az élelem, a víz és az oxigén.

Sok mindent el kell még mondani a tényekről, és vissza is térek rájuk a következő fejezetben. Az azonban már most is világos, hogy ami jelenleg a minket körülvevő világban történik, nem írható le egyfajta tényrezisztencia terjedéseként. Nem az a gond, hogy rengeteg tény van, amelyet egyszeriben képtelenek vagyunk felfogni. A kutatók és az átlagemberek is tisztában vannak például a klímaváltozásra, a túlnépesedésre, az oltásokra, a bevándorlásra és a munkanélküliségre vonatkozó tényekkel. A gond az, hogy a tudást különböző okokból elutasítjuk, vagy képtelenek vagyunk befogadni. Nem tényrezisztensek lettünk, hanem tudásrezisztensek. Ahhoz, hogy megértsük ezt a fontos különbséget, meg kell néznünk, mi a tudás.

Mi a tudás?

Ha képeket keresünk a tudásról az interneten (néha szoktam az előadásaim előtt), agyakat találunk, a szinapszisok között cikázó villámokkal. Természetes dolog, hogy úgy hisszük, a tudás az agyban lakozik. Elolvasok egy szöveget, megjegyzem az információkat, és el tudom mesélni másoknak – például egy vizsgán vagy egy előadáson –, hogy mit tanultam. De ez alapvetően hamis kép a tudásról.

Kezdésnek határoljuk el az elméleti és a gyakorlati tudást! Az elméleti tudás az, amelyet egy könyvben megtalálunk. Mindig van egy meghatározott állítástartalma, amely a „tudom” szót követi. Tudom, hogy Stockholm Svédország fővárosa, Obama az Egyesült Államokban született, és az elektronoknak negatív töltésük van. De a hétköznapi tudásunk is hatalmas mennyiségű elméleti tudásból áll. Tudom, hogy Göteborgban születtem, esik az eső, és a kocsi a parkolóházban áll.3 A gyakorlati tudásnak nincs ilyen gondolati tartalma. Inkább egyfajta képességként, bizonyos cselekvések végrehajtásához szükséges tudásként kell felfognunk. Az angolban például külön ige van a gyakorlati (can) és az elméleti tudás (know) kifejezésére. Rendelkezem az olvasás, a teniszezés, a biciklizés képességével, és képes vagyok tisztességes angolt beszélni.

A gyakorlati és az elméleti tudás természetesen kölcsönhatásban áll. Minden cselekvés elméleti tudást feltételez, még ha az nem is mindig tudatosul bennünk. A biciklizéshez például tudnunk kell, hogy a pedál az előrehaladást szolgálja, és a nyeregben kell ülnünk, de valószínűtlen, hogy ez tudatosul is. A filozófusok régóta vitáznak róla, mennyire lehet a gyakorlati tudást efféle elméleti tudásra leszűkíteni. A kérdés még nem dőlt el, de ha telefonon próbálunk megtanítani valakit kerékpározni (megpróbáltam egy barátommal, aki kölcsönkérte a biciklimet), egykettőre rájövünk, hogy a gyakorlati tudás valószínűleg nem pusztán az implicit elméleti tudás egy formája.

Ami a gyakorlati tudást illeti, nem nehéz belátni, hogy nem a fejben lakozik. Persze szükségünk van az agyunkra, hogy végrehajtsuk ezeket a cselekvéseket, például biciklizzünk vagy teniszezzünk, de természetesebb lenne azt mondani, hogy a képesség az egész testünkben rejlik. Az már kevésbé nyilvánvaló, hogy az elméleti tudás sem a fejünkben lakozik. Az elméleti tudás a gondolatainkkal áll kapcsolatban, és azok csak a fejünkben vannak, nem? A válasz az, hogy a tudás egyik fontos összetevője valóban a fejünkben van, de maga a tudás nem.

Melyik összetevőről van szó? Ahogy azt már tisztáztuk, a világban hatalmas mennyiségű tény van, amelyről csak akkor szerezhetünk tudomást, ha elgondolkodunk rajta, milyen a világ. De nem elég csak gondolkodni. Lehet, hogy szeretek azon elmélkedni, van-e élet más bolygókon. Miután olvastam, hogy egy negyven fényévre található kisebb csillag, a TRAPPIST-1 körül hét Föld méretű bolygót fedeztek fel, arra gondolok, hogy ezeken biztosan van élet. De a tudás megszerzéséhez nem elég csak gondolni rá, hinnem is kell, meg kell győződnöm róla. Van egy fontos különbség a gondolkodás (vagy elképzelés) és a meggyőződés között. Ha azt mondod, van egy elefánt a nappaliban, önkéntelenül arra fogok gondolni, hogy van egy elefánt a nappaliban, de aligha fogom elhinni.

De mikor hiszünk valamit? A filozófusok azt szokták mondani, hogy akkor, ha igaznak tartjuk. Akkor hiszem, hogy van élet azokon a bolygókon, ha igaznak tartom. Akkor hiszem, hogy van sör a hűtőben, ha igaznak tartom. Miért fontos különbséget tenni a gondolat (elmélkedés, elképzelés, töprengés) és a hit között? Azért, mert a hit egy pszichológiai állapot, amely teljesen más szerepet játszik az ember lélektanában, mint a puszta gondolatok vagy elképzelések. A hit főleg a cselekvés vonatkozásában döntő fontosságú. Ha csak elképzelem, hogy van sör a hűtőben, nem megyek ki érte. Vagy hogy egy még eklatánsabb példát mondjak: ha a zebránál állok, és arra várok, hogy átkelhessek az úton, csak akkor fogok elindulni, amikor meg vagyok győződve róla, hogy nem jön semmi.

Mégis baj van a terminológiával. Ezt a hitet angolul beliefnek nevezik, de magyarul nincs rá igazán jó szó. A „meggyőződés” kissé fellengzős, és nem illik a hétköznapi helyzetekhez: a „meggyőződésem, hogy van sör a hűtőben” elég furcsán hangzik. Ráadásul erősebb is, mint az, hogy igaznak tartom, mert azt jelenti, hogy teljesen biztos vagyok benne. Van itt egy másik kifejezés: a „vélemény”. Ez már jobban megfelel a beliefnek, de van vele egy kis gond: „véleménynek” az egyszerű vélekedést szoktuk nevezni, vagyis olyasvalamit, ami nem azonos a tudással, a tényekkel, ezért elég bajos azt állítani, hogy a vélemény része a tudásnak. A „hit” még problematikusabb, mert gyakran használjuk vallási összefüggésben, méghozzá a tudás ellentéteként. Valami olyasmit értünk alatta, amit angolul faithnek, azaz „vallásos hitnek” hívunk, és ez inkább vonatkozik az érzelmeinkre, mint a kogníciónkra. Magyarul ezt úgy fejezzük ki, hogy azt mondjuk, hiszünk valamiben, például az örök életben vagy Istenben. De amikor hitről beszélek, én a kognitív hitre gondolok, arra, hogy valamit igaznak tartunk. Ebben az értelemben nincs ellentét a hit és a tudás között, sőt: csak akkor tudhatok valamit, ha elhiszem.

Úgy döntöttem, hogy mindezek ellenére a „meggyőződés” szót használom az angol beliefre, arra a pszichológiai állapotra, amelybe akkor kerülünk, amikor igaznak tartunk valamit, és amely a tudás megszerzéséhez szükséges. Időnként használom a „vélemény” vagy „hit” szót is, hogy változatosabb legyen a terminológia, de többnyire a „meggyőződésnél” maradok. Fontos megjegyeznünk, hogy az ember akkor is meg lehet győződve valamiről (igaznak tarthat valamit), ha nem teljesen biztos benne.

Az, hogy a tudáshoz hitre vagy meggyőződésre van szükség, egy sor érdekes következménnyel jár. Például ahhoz, hogy tudást szerezzek a klímaváltozásról, nem elég elolvasnom egy erről szóló szöveget. Ha nem hiszem el, ami a szövegben áll, ha nem fogadom el igaznak a szöveg tartalmát, nem szereztem tudást. Ez azt jelenti, hogy a tudás közvetítése nem csupán információterjesztés, arra is rá kell vennünk az embereket, hogy elhiggyék, amit állítunk. Ez azt is megmagyarázza, miért olyan fontos pont tudást közvetíteni. Mivel a meggyőződés kiemelkedő szerepet játszik a cselekvésben, nem elég pusztán informálnunk az embereket. Ha nem teszik magukévá, amit mondunk nekik, ha nem győződnek meg róla, nem fogják megváltoztatni a cselekvési mintáikat. Aki nem hiszi el, hogy a dohányzás rákot okoz, nem lesz elég motivált, hogy leszokjon.

A meggyőződés fontossága azzal a problémával is összefügg, amelyet a brit filozófus, Miranda Fricker episztemikus igazságtalanságnak4 nevez. Megfigyelte, hogy akinek a meggyőződéseit sosem veszik komolyan, és rendre megkérdőjelezik (nemi, etnikai, osztálybeli, életkori stb. alapon), végül maga is kételkedni kezd bennük, még ha nincs is rá valódi oka. Ezt az embert megfosztják attól a tudástól, amellyel egyébként rendelkezhetne.

A legtöbb meggyőződésünk olyan triviális, hogy csak ritkán vagy sosem gondolkodunk el rajta tudatosan. Természetesen hiszem, hogy két lábam van, de mikor gondolkodtam ezen utoljára? Azt is hiszem, hogy a lakásomban lehet járni a padlón, a lovak nagyobbak a hangyáknál, és a Hold nem sajtból van. Ezek a meggyőződések részei a kognitív rendszerünknek, fontosak a cselekvéseink és a gondolkodásunk szempontjából (ha nem hinném, hogy a padló elbír, teljesen máshogyan viselkednék), de ahhoz különleges okra van szükség, hogy tudatosuljanak is bennünk. Úgy tűnik, van egy sor olyan meggyőződés is, amelyet csak nagy nehézségek árán vagyunk képesek tudatosítani. Ezt már Freud is vizsgálta, bár ő inkább a tudattalan vágyainkra összpontosított (főleg a szexuális vágyakra, mint például amikor valaki a saját anyját akarja feleségül venni). Manapság egyre inkább megkérdőjelezik az elméleteit, főleg tudományos megalapozatlanságuk és ellenőrizhetetlenségük miatt. Freud a tudattalan felfedezését minden idők legnagyobb felfedezéseként írta le (a Naprendszerével egyenértékűként), de ma már sokan úgy látják, hogy nincs semmi, ami azzal a funkcióval bír, amelyet Freud a tudattalannak tulajdonít (például ami a neurózis eredetét illeti).5 Ezzel szemben a mai kutatások azt mutatják, hogy nagyon nehéz kideríteni, mit hiszünk.

Az utóbbi években különösen nagy érdeklődés övezte az úgynevezett implicit előítéleteket. Ha gyors asszociálásra kérjük az embereket, megvizsgálhatjuk például a nemről vagy a rasszról alkotott tudattalan feltételezéseiket.6 Ezek a vizsgálatok azt akarják kideríteni, mi zajlik az 1. rendszer működése, a gyors, tudattalan gondolkodás során, amelyet nem szűr meg a reflexiós képességünk és a kritikus értékítéletünk, vagyis a 2. rendszernek nevezett lassú gondolkodás.7 Bebizonyosodott, hogy még a magukat például a nemek kérdésében előítéletektől mentesnek vallók asszociációit sem lehet máshogy nevezni, csak előítéletesnek: a nőkről az otthon, a gyerek és a konyha jut az eszükbe, a férfiakról pedig a karrier és az erő. Én is elvégeztem egy ilyen asszociációs tesztet, és szomorúan láttam az eredményt. A nagy kérdés persze az, hogyan kell ezt értelmezni. Fel lehet fogni úgy is, hogy valójában rejtett meggyőződésekről van szó: vallom, hogy a nők ugyanolyan jó mérnökök lehetnek, mint a férfiak, de implicit módon abban hiszek, hogy a nők nem lehetnek ugyanolyan jó mérnökök, mint a férfiak. Ennek az értelmezésnek a bizonyítéka az a tény, hogy az implicit asszociációk valóban befolyásolják a cselekedeteinket.8

Az mindenképpen világos, hogy bár a meggyőződés pszichológiai állapot, nem mindig könnyű tudni, mit hisz valójában az ember. Néha a cselekedeteket kell megvizsgálni ahhoz, hogy el tudjuk dönteni. Trump minden bizonnyal meg van győződve róla, hogy nála jobban senki sem tiszteli a nőket (ahogy azt állította is), de a tettei azt mutatják, hogy csak áltatja magát.

Meghatároztuk tehát a tudás egyik összetevőjét, a hitet vagy meggyőződést, vagyis azt a pszichológiai állapotot, amely döntő szerepet játszik a cselekedeteinkben. Meglehetős bizonyossággal kijelenthetjük, hogy a (tudatos vagy tudattalan) meggyőződéseink a fejünkben lakoznak, még ha az nem is egyértelműen tisztázott, hol.9 A neurofiziológia, köszönhetően az agyi tevékenységeket mérő egyre jobb módszereknek, például az fMRI-nek (egyfajta mágneses szkennernek, amellyel az agyi aktivitást vizsgálják), hallatlanul gyorsan fejlődik, ezért egyre többet tudunk meg arról, mely agyi területek fontosak a különféle kognitív funkciók során. De még eltarthat egy darabig, mire egy bizonyos pszichológiai állapotot (például a meggyőződéseket vagy a fájdalmat) képesek leszünk egy bizonyos neurofiziológiai állapottal azonosítani. Az is lehetséges, hogy nincs is ilyesfajta egyszerű összefüggés, és ugyanaz az állapot sok különböző módon megvalósulhat az agyunkban. Akárhogy is, azt bizton állíthatjuk, hogy a hit a fejünkben van. Akkor miért nem mondhatjuk el ugyanezt a tudásról?

A választ már a nagy ókori filozófus, Platón (Kr. e. 427–347) is megfogalmazta. A Theaitétosz10 című dialógusában (Kr. e. 369) a tudás fogalmát tárgyalja. A hőse, Szókratész megkéri a matematikus Theaitétoszt, magyarázza el, mi a tudás. Theaitétosz kezdetben azt állítja, hogy a tudás nem más, mint érzékelés, de hamar belezavarodik. Szókratész felhívja a figyelmét többek között arra, hogy az érzékelésünk ellentmondásos lehet. Valami tűnhet puhának, de közben lehet kemény, és ilyenkor a véleményalkotásunkat kell latba vetnünk, hogy eldöntsük, valójában puha-e, vagy sem. Vagyis a tudás nem lehet azonos azzal, ahogyan a világot érzékeljük, hanem a véleményünkkel vagy az ítéletünkkel függ össze. Theaitétosz azonnal rájön, hogy azt sem állíthatjuk, hogy a tudás azonos a véleményünkkel, hiszen vannak téves vélemények is. Olyan sajátságokat is tulajdoníthatunk a világnak, amelyekkel az valójában nem rendelkezik (lónak nézhetjük az ökröt), ugyanakkor a világnak nem lehetnek olyan tulajdonságai, amilyenek nincsenek (az ökör nem lehet ló). A tudásnak tehát a véleményen túl kell lennie, ezenkívül arra is szükség van, hogy a vélemény igaz legyen.

A későbbi filozófusok elfogadták Platón következtetését. A tudás egyszerre követeli meg azt, hogy az embernek legyen véleménye (meggyőződése), és hogy ez a vélemény igaz legyen. Nem tudhatom azt, hogy esik, ha egyszer nem esik. Ez nyilvánvalónak tűnhet, de fontos következményei vannak. Egyrészt az, hogy a tudás nem a fejben van, ahogy arra már utaltam. Az a meggyőződésem, hogy esik, a fejemben lakozik, de az igazságtartalma attól függ, milyen a világ valójában, más szóval: milyen a környezetem. Ez viszont azt jelenti, hogy a tudás nem azonos a pszichológiai értelemben vett bizonyossággal. Tökéletesen meg lehetek győződve az igazamról, mégsem rendelkezem tudással, ha a meggyőződésem hamisnak bizonyul. Amikor Trump váltig állította, hogy a washingtoni beiktatásán sütött a nap, minden bizonnyal meg is győzte magát erről. Valószínűleg annyira magával ragadta a pillanat, hogy valóban elhitte, süt a nap, pedig esett. Talán már-már betegesen képes meggyőzni magát dolgokról. De ebből még nem következik, hogy rendelkezett tudással, hogy tudta, hogy süt a nap. Hiszen szakadt az eső.

Nagyon fontos, és érdemes megismételni: akármilyen erős is a meggyőződés, nem azonos a tudással. Érezhetjük úgy, hogy tudunk valamit, igazunk van, de ha nem igaz, amit hiszünk, nem tudjuk a kérdéses dolgot. Ha te azt hiszed, hogy az emberi tevékenység hatással van a klímára, én pedig azt, hogy nincs, nem rendelkezhetünk mindketten tudással, az egyikünk biztosan téved. Hogy korunk nagy előadójának, Hans Roslingnek a kijelentését idézzem, amelyet a dán tévé menekültáradatról folytatott híres vitájában tett: „Nem, nem, igazam van, és maga téved!” Néha így van ez, és ki kell mondani. Ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy bíráljuk azt, aki téved. Az állítását bíráljuk, méghozzá azért, hogy kiderítsük az igazságot. Többnyire nem a mi hibánk, ha tévesek a meggyőződéseink. Inkább csak balszerencsénk van. Erre többször is vissza fogok térni a könyvben. Most csupán annyit kell megjegyeznünk, hogy mivel a tudás nemcsak attól függ, ami a fejünkben van (vagyis attól, amit hiszünk), hanem attól is, milyen a világ valójában (vagyis hogy igaz-e, amit hiszünk), a tudás nem személyes.

Mit jelent az, hogy valami igaz? Egy másik nagy ókori filozófus, Arisztotelész (Kr. e. 384–322) rövid és velős választ adott erre a kérdésre: a létezőt létezőnek, a nem létezőt nem létezőnek mondani.11 Van ehhez mit hozzáfűzni? Sokan úgy vélik, hogy Arisztotelész ezzel azt fogalmazta meg, amit a filozófusok az igazság korrespondencia-elvének neveznek. Röviden: az igazság a gondolat és a világ közötti megfelelés. Az a meggyőződésem, hogy esik, akkor és csak akkor igaz, ha a tartalma (esik) megfelel a világ milyenségének (esik). Ma komoly viták folynak az igazság korrespondencia-elvéről. Ebben a könyvben nem tudok részletesen foglalkozni vele, de a második fejezetben beszélek még kicsit az igazságról. Most egyszerűen csak annyit állapíthatunk meg, hogy minden valamire való igazságelmélet elfogadja, hogy a meggyőződés és az igazság között szakadék tátong: ha azt hiszem, hogy esik, az még nem jelenti azt, hogy tényleg esik. Tévedhetek is.

Vagyis a tudáshoz nemcsak meggyőződésekre, hanem igaz meggyőződésekre van szükség. De még ez sem elég. Szerinted hány munkatársad kávézik ebben a pillanatban az irodában? Mivel tíz körül jár az idő, úgy tizennyolcra tippelsz. Kiderül, hogy eltaláltad, és tényleg pont annyian kortyolgatják a délelőtti kávéjukat. Tudtad? Valószínűleg nem. A szerencsés tipp nem egyenlő a tudással. Erre Platón is rájött. Miután Szókratésznek sikerül meggyőznie Theaitétoszt, hogy a tudáshoz igaz véleményre van szükség, felveti, hogy mégsem tehetünk egyenlőségjelet az igaz vélemény és a tudás közé. Ezt egy komplett foglalkozás is bizonyítja, mondja Szókratész, az ügyvédeké, akik ügyesen győzik meg az embereket. Ha egy bírót meggyőznek arról, hogy valaki elkövetett egy bűncselekményt, anélkül hogy bizonyítékok lennének az illető bűnösségére, akkor a bíró nem rendelkezik tudással, hiába követte el esetleg a szóban forgó személy valóban a bűntettet.

Hiányzik még valami ahhoz, hogy az igaz meggyőződés tudás legyen, és ez a valami a meggyőződés okában keresendő. Aki csak helyesen tippel, annak semmi oka sincs a meggyőződésére. Ha megkérdezem, miért gondolod, hogy tizennyolcan kávéznak, nem tudsz válaszolni, ami azt jelenti, hogy nem tudod, hogy annyian kávéznak. Akit mindenféle ok vagy bizonyíték felmutatása nélkül meggyőz egy ügyes szónok vagy propagandista, annak nincs oka azt hinni, amit hisz. Szókratész bírója nem azért hiszi, hogy az előtte álló férfi bűnös, mert valamilyen bizonyíték ezt alátámasztja, hanem azért, mert az ügyvéd sikeresen manipulálta.

Ezért a filozófusok egyetértenek abban, hogy a tudásnak (legalább) három feltételt teljesítenie kell:

- Kell hozzá egy meggyőződés, egy sajátos kognitív gondolati tartalommal járó pszichológiai állapot (esik, a Föld gömbölyű, tizennyolcan kávéznak az irodában).

- A meggyőződésnek igaznak kell lennie. A gondolat tartalmának bizonyos értelemben meg kell felelnie a világnak (esik, a Föld gömbölyű, tizennyolcan kávéznak az irodában).

- A meggyőződésnek valamiféle jó okon vagy bizonyítékon kell alapulnia. Az, aki csak helyesen tippel, nem rendelkezik tudással.

Ahogy azt mindjárt látni fogjuk, a harmadik feltétel különösen fontos a tudásrezisztencia szempontjából. Nézzük is meg egy kicsit közelebbről!

A bizonyíték

A mindennapokban viszonylag ritkán beszélünk bizonyítékokról. Ezek inkább a tudományokban jutnak szerephez. Gyakran mondják például, hogy egy gyógyszer hatása tudományosan bizonyított, ami azt jelenti, hogy módszeresen megvizsgálták, mennyire hatékony, és milyen kockázatokkal jár az alkalmazása. A hétköznapi tudásunk természetesen nem tudományos bizonyítékokon alapul, ezért hangozhat furcsán, hogy a tudáshoz bizonyítékra van szükség.

De csak a terminológiával van baj. Lehet, hogy a mindennapokban nem nagyon beszélünk bizonyítékról, de ez ugyanaz, mint a jó ok egy bizonyos meggyőződésre. Vásárolni indulunk, és én azt latolgatom, vegyünk-e sört. Te azt mondod, nem kell, tele van a hűtő. Megkérdezem, honnan tudod, mire azt feleled, hogy belenéztél indulás előtt. Vagyis jó okod van a meggyőződésedre, és ebben az értelemben bizonyítékot szolgáltatsz nekem. Mivel nekem jó okom van bízni benned, neked pedig jó okod van hinni, hogy van sör a hűtőben, mert megnézted, nekem rögtön meggyőződésemmé válik, hogy van otthon sör, és úgy döntök, hogy nem veszünk. Egész egyszerűen hajlamosak vagyunk azt hinni, amit jó okunk van hinni.

Ez a példa a hétköznapi tudás két fontos forrását, a bizonyítékszerzés két lényeges módját mutatja meg: szerezhetünk bizonyítékot közvetlenül, az érzékelés (a látás, a hallás, a tapintás) révén és közvetve, más emberektől. Mindkettő elengedhetetlen az emberi élethez.

Gondold végig, mit csináltál a nap folyamán! Felkeltél, valószínűleg megreggeliztél, aztán bebuszoztál a munkahelyedre, beszélgettél emberekkel, elvégezted a feladataidat, bevásároltál, hazamentél, és vacsorát készítettél. Ezek a látszólag egyszerű cselekedetek hatalmas mennyiségű hétköznapi tudást feltételeznek. Először is tudnunk kell, hol vagyunk, és hogyan mozoghatunk a világban sérülés nélkül. Ehhez megbízható érzékszervi információkra van szükségünk, amelyeket főleg a látásunk, a hallásunk és a tapintásunk szolgáltat (de ahogy köztudott, kevesebb érzékkel is lehet boldogulni). Tudom, hol a bejárati ajtó, ezért ki tudom nyitni, és el tudok menni dolgozni. A bejárati ajtó helyére vonatkozó meggyőződésemre a látásom révén szerzek bizonyítékot (illetve emlékszem a korábbi tapasztalataimra). A busz azért nem üt el, mert tudom, hogy balról fog jönni. A bizonyítékot a hallásom szolgáltatja. Tudom, hogy a jegyem a zsebemben van, mert érzem. A bizonyítékhoz tapintás útján jutok. Beérek a munkahelyemre, és egy kollégám tájékoztat, hogy tizenegykor lesz egy megbeszélés. Előtte átolvasok egy jelentést, és új ismeretek birtokába jutok, amelyeket előadhatok a megbeszélésen, és amelyek alapján eldönthetjük, hogyan tovább. A bizonyíték szakértőktől származik. Tudom, hol vásárolhatok be az úton hazafelé, mert emlékszem, hol a bolt. Ez a tudás korábbi tapasztalatokon alapul.

Mindez triviális, és talán pont ezért nem is foglalkozunk sokat vele, mekkora szerepet játszanak a mindennapi életünkben a bizonyítékok. Bár nem vizsgáljuk meg módszeresen a hétköznapi meggyőződéseinket (például a bejárati ajtó helyére vonatkozóakat), az érzékszerveink és a többiek által közvetített bizonyítékokra hagyatkozunk, ahogy a kutatók is, amikor megfogalmazzák az elméleteiket. Rendes körülmények között minden a megszokott mederben zajlik, és nincs különösebb okunk azon töprengeni, miért hisszük azt, amit. De ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy várjuk, villámgyorsan hipotéziseket állítunk fel és ellenőrzünk. Hazaérek, és nem tudom kinyitni a bejárati ajtót. Az első gondolatom valószínűleg az, hogy rossz kulcscsomót hoztam. Ránézek, és megállapítom, hogy a szokásos kulcscsomó van a kezemben az idétlen kis kulcstartóval. Átgondolom, nem tévesztettem-e el az emeletet, de aztán megállapítom, hogy a szomszédos ajtón a „Svensson” név áll, mint mindig. Ez tudományos gondolkodásmód, csak kicsiben: a meggyőződésemet (miszerint a kulcsommal ki lehet nyitni a bejárati ajtómat) cáfoló bizonyítékba botlottam, ezért különféle hipotéziseket állítok fel, amelyek megmagyarázhatják a történteket, majd ellenőrzöm őket. Ebben az értelemben nincs nagy különbség a hétköznapi és a tudományos tudás között.

Persze az meglehetősen nyilvánvaló, hogy az érzékszerveink fontos forrásai a tudásnak. Arról azonban könnyű megfeledkezni, milyen hatalmas szerepet játszanak ebben más emberek. Először is folyton információkat kapunk a barátainktól és az ismerőseinktől: arról, hol vannak, hogy érzik magukat, mi történt velük, mit terveznek stb. Rendes körülmények között megbízunk a kijelentéseikben, és rendes körülmények között meg is van az okunk erre, ami azt jelenti, hogy a kijelentéseik bizonyítékokat szolgáltatnak nekünk. Ha egy barátom azt mondja, hogy most volt a városban, és látott egy nagy tüntetést a téren, akkor okom van elhinni, hogy a téren tüntetnek, még ha nem is láttam a tulajdon két szememmel. Ugyanakkor a legtöbb dolgot, amelyet a világról tudunk, nem azért tudjuk, mert átéltük, vagy mert a barátaink átélték, hanem azért, mert különböző szakértőktől megtudtuk. Gondold csak végig a földrajzi ismereteidet: vannak kontinensek, tengerek, hegyek, városok, folyók. Lehet, hogy sokat utaztál, de biztosan nem jártál a világ minden szegletében. Amit a világ földrajzáról tudsz, csaknem kizárólag könyvekből, újságokból, tévéből, rádióból és különféle internetes forrásokból tudod. Ha nem bízhatnál meg ezekben, a földrajzi tudásod a felkeresett helyekkel kapcsolatos lazán összefüggő meggyőződések apró halmazára zsugorodna… … …

Köszönet

A könyv egyik központi témája a tudás társadalmi természete, vagyis hogy mennyire egymásra vagyunk utalva. Ez természetesen az itt leírt tudásra is vonatkozik, és sokaknak tartozom hálával. Köszönöm Jonas Åkerman és Kristoffer Ahlström filozófusnak, hogy elolvasta a kéziratot, és számtalan korrekciót javasolt (és sok hibától megmentett). Köszönöm Mats Lekander pszichológiaprofesszornak, aki elolvasta a harmadik fejezetet, és nagyon hasznos visszajelzést adott, valamint Per Kornhall oktatáskutatónak, aki ugyanezt tette az ötödik fejezettel kapcsolatban. Köszönöm a testvéremnek, Mårten Wikforssnak, aki újságírói szemmel olvasta el a szöveget. Köszönöm a kiadómnak, Christer Sturmarknak, aki átolvasta és megjegyzésekkel látta el a kéziratot, és köszönöm a lányomnak, Clarának, aki a Fri Tanke Kiadónál volt nyári munkán, és rengeteget dolgozott a hivatkozások kikeresésével és a tények ellenőrzésével. Mondanom sem kell, hogy a szövegben fellelhető hibák (és biztosan vannak ilyenek, mert az igazság objektív) teljes egészében az én számlámra írandók.

2017 tavaszán Svédország-szerte tartottam előadásokat a tudásrezisztenciáról, és szeretnék köszönetet mondani a közönségnek és az előadótársaimnak is. A 2017. február 23-án a Jövőkutató Intézet és a Tudományos Tanács szervezésében megtartott szeminárium adta a kezdő lökést ehhez a könyvhöz. Köszönöm a Stockholmi Egyetem Filozófia Tanszékének is, ahol azóta dolgozom, hogy 2002-ben visszatértem New Yorkból Svédországba. A kollégáim megtanítottak a szakértelem igazi értékére.

Végezetül köszönetet szeretnék mondani a családomnak, akik támogattak a könyv megírásának intenzív időszakában. Köszönöm a férjemnek, Adamnak, aki remekül egyesíti magában az értelmet és az érzelmet, és az okos lányaimnak, Clarának és Hannah-nak, akik reményt adnak a jövőre.

Irodalom

Ahlström, Kristoffer: Magkänslans anatomi. Om hur vi bör tänka och när vi gör bäst i att låta bli. Bonnier Existens, 2010.

Ahlström, Kristoffer: „Så utnyttjas attacken i Stockholm för att sprida propaganda i sociala medier”. Dagens Nyheter, 2017. április 9.

Ambrose, Graham: „These Coloradans Say Earth is Flat. And Gravity’s a Hoax. Now, They’re Being Prosecuted”. The Denver Post, 2017. július 7.

Andersson, Axel: „»Post-truth« och kritikens vitala halvsanningar”. Kritiklabbet, 2016. november 22.

Andersson, Elisabeth: „Feminist Epistemology and Philosophy of Science”. The Stanford Encyclopedia of Philosophy. Szerk. Zalta, Edward N. 2017.

Andersson Schwarz, Jonas et al.: Migrationen i medierna. Institutet för mediestudier, 2016.

André, Joel – Salmijärvi, Susanna: „Det sociokulturella perspektivet. En kritisk granskning”. VT09-1140-03. sz. szakdolgozat, Göteborgs universitet, 2009.

Appelbaum, Anne: „Regulate Social Media Now”. The Washington Post, 2019. február 1.

Arendt, Hannah: „Truth and Politics”. The New Yorker, 1967. február 25.

Ariely, Dan: Kiszámíthatóan irracionális. A racionálisnak vélt döntéseinket alakító rejtett erőkről. Ford. Bori Erzsébet. Budapest, Gabo Kiadó, 2011.

Arnell, Karin – Lidström, Susanna: „Det svenska forskningsfiaskot”. Skolvärlden, 2011. január 20.

Austin, John L.: Tetten ért szavak. Ford. Pléh Csaba. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1990.

Åmossa, Karin: Förord. In: I kunskapens namn – en antologi om kunskap, makt och kreativitet. Lärarförbundet, 2007. 5–9.

Barry, Dan: „In a Swirl of »Untruths« and »Falsehoods«, Calling a Lie a Lie”. The New York Times, 2017. január 25.

Beckerman, Gal: „How Soviet Dissidents Ended 70 Years of Fake News”. The New York Times, 2017. április 10.

Benkler, Yochai – Faris, Robert – Roberts, Hal – Zuckerman, Ethan: „Study: Breitbart-Led Right-Wing Media Ecosystem Altered Broader Media Agenda”. Columbia Journalism Review, 2017. március 3.

Bennet, Christian – Löwing, Madeleine: „Gymnasister har svårt att klara matematik för mellanstadiet”. Dagens Nyheter, 2014. április 10.

Ben-Yami, Hanoch: „Apes Still Don’t Understand Much”. Science, 2016. október 21.

Bergh, Andreas: „Brott ska både räknas och vägas”. Dagens Nyheter, 2017. május 4.

Björnsson, Gunnar – Kihlbom, Ulrik – Ullholm, Anders: Argumentationsanalys. Färdigheter för kritiskt tänkande. Natur & Kultur, 2009.

Bloom, Paul: How Children Learn the Meanings of Words. MIT Press, 2002.

Boghossian, Paul: Fear of Knowledge. Clarendon Press, 2007.

Boroditsky, Lera: „Does Language Shape Thought? Mandarin and English Speakers’ Conceptions of Time”. Cognitive Psychology 43 (1), 2001. 1–22.

Borowitz, Andy: „Scientists: Earth Endangered by New Strain of Fact-Resistant Humans”. The New Yorker, 2015. május 12.

Bridges, Tristan: „There’s an Intriguing Sociological Reason So Many Americans Are Ignoring Facts Lately”. Business Insider, 2017. február 27.

Brogaard, Berit: „Humans Are Not the Only Mind-Reading Species”. Psychology Today, 2016. november 1.

Burgard, John W.: „Smoking and Health Proposal”. Legacy Tobacco Documents Library, 1969.

Call, Josep – Tomasello, Michael: „Does the Chimpanzee Have a Theory of Mind? 30 Years Later”. Trends in Cognitive Sciences 12 (5), 2008. május 5. 187–192.

Carlshamre, Staffan: Philosophy of the Cultural Sciences. philosophy.su.se/ – PDF, 2020.

Carnall, Mark: „Facts Are the Reason Science Is Losing during the Current War on Reason”. The Guardian, 2017. február 1.

Cederskog, Georg: „Medieprofessor riktar stark kritik mot »Aktuellts« inslag”. Dagens Nyheter, 2017. június 13.

Chalmers, David – Clark, Andy: „The Extended Mind”. Analysis 58 (1), 1998. 7–19.

Christodoulou, Daisy: Seven Myths about Education. Routledge, 2014.

Cillizza, Chris: „Donald Trump Was a Conspiracy-Theory Candidate. Now He’s on the Edge of Being a Conspiracy-Theory President”. The Washington Post, 2017. március 4.

Clarke, Richard E. – Kirschner, Paul A. – Sweller, John: „Putting Students on the Path to Learning. The Case for Fully Guided Instruction”. American Educator, 2012. 6–11.

Cohen, Roger: „Americans, Let’s Talk”. The New York Times, 2017. május 30.

Concha, Joe: „Trump Administration Seen As More Truthful Than News Media: Poll”. The Hill, 2017. február 8.

Cook, John: „A Skeptical Response to Science Denial”. Skepitcal Inquirer 40 (4), 2016.

Cook, John – Lewandowsky, Stephan: The Debunking Handbook. University of Queensland, 2011.

Crews, Frederick C.: „Freud: What’s Left”. New York Review of Books, 2017. február 23.

Danielsson, Ulf – Moberg, Christina – Sturmark, Christer – Wikforss, Åsa: „Pseudoteorier jämställs med etablerad vetenskap”. Dagens Nyheter, 2016. január 11.

De Vrieze, Jop: „Bruno Latour, a Veteran of the »Science Wars«, Has a New Mission”. Science AAAS, 2017. október 10.

Didau, David: Tänk om allt du vet om utbildning är fel? Natur & Kultur, 2017.

Dominus, Susan: „The Reverse-Gaslighting of Donald Trump”. The New York Times Magazine, 2016. szeptember 27.

Dropp, Kyle – Nyhan, Brendan: „One-Third Don’t Know Obamacare and Affordable Care Act Are the Same”. The New York Times, 2017. február 7.

Duca, Lauren: „Donald Trump Is Gaslighting America”. Teen Vogue, 2016. december 10.

Dunbar, Kevin: How Scientists Really Reason: Scientific Reasoning in Real-World Laboratories. In: The Nature of Insight. Szerk. Sterberg, Robert J. – Davidson, Janet E. The MIT Press, 1995. 365–395.

Dunning, David – Johnson, Kerri – Ehrlinger, Joyce – Kruger, Justin: „Why People Fail to Recognize Their Own Incompetence”. Current Directions in Psychological Science 12 (3), 2003. 83–87.

Egan, Timothy: „The Post-Truth Presidency”. The New York Times, 2016. november 4.

Enefalk, Hanna et al.: „Våra studenter kan inte svenska”. Upsala Nya Tidning, 2012. december 21.

Eriksson, Karin: „Hopplöst läge för de breda partierna”. Dagens Nyheter, 2017. február 28.

Eriksson, Stefan – Johansson, Per – Langenskiöld, Sophie: „Vad är rätt profil för att få ett jobb? En experimentell studie av rekryteringsprocessen”. IFAU-jelentés, 2012/13.

Fernbach, Philip M. – Rogers, Todd – Fox, Craig R. – Sloman, Steven A.: „Political Extremism Is Supported by an Illusion of Understanding”. Psychological Science 24 (6), 2013. 939–946.

Flynn, D. J. – Nyhan, Brendan – Reifler, Jason: „The Nature and Origins of Misperceptions: Understanding False and Unsupported Beliefs about Politics”. Political Psychology 38 (51), 2017. 127–150.

Ford, Matt: „Trump’s Press Secretary Falsely Claims: »Largest Audience Ever to Witness an Inaugration, Period«”. The Atlantic, 2017. január 21.

Frankfurt, Harry G.: On Bullshit. Princeton University Press, 2005.

Fricker, Miranda: Epistemic Injustice. Power and the Ethics of Knowing. Oxford University Press, 2007.

Glüer, Kathrin – Wikforss, Åsa: Reasons for Belief and Normativity. In: Oxford Handbook of Reasons and Normativity. Szerk. Star, Daniel. Oxford University Press, 2018. 575–599.

Grandia, Kevin: „The 30,000 Global Warming Petition Is Easily-Debunked Propaganda”. The Huffington Post, 2009. augusztus 22.

Grice, Herbert Paul: „Meaning”. The Philosophical Review 66 (3), 1957. 377–388.

Grice, Herbert Paul: Tanulmányok a szavak életéről. Ford. Bárány Tibor et al. Budapest, Gondolat Kiadó, 2011.

Griffin, Lauren: „Trump Isn’t Lying, He’s Bullshitting – And It’s Far More Dangerous”. The Conversation, 2017. január 27.

Grimes, David Robert: „On the Viability of Conspiratorial Beliefs”. PLOS ONE 11 (3), 2016.

Grynbaum, Michael M.: „Trump Calls the News Media the »Enemy of the American People«”. The New York Times, 2017. február 17.

Gunther, Rirchard – Beck, Paul – Nisbet, Erik: „Fake News May Have Contributed to Trump’s Victory”. The Conversation, 2018. február 15.

Haberman, Maggie – Rappeport, Alan: „Trump Drops False »Birther« Theory, But Floats a New One: Clinton Started It”. The New York Times, 2016. szeptember 16.

Hall, Lars – Johansson, Petter – Strandberg, Thomas: „Lifting the Veil of Morality: Choice Blindness and Attitude Reversals on a Self-Transforming Survey”. PLOS ONE 7 (9), 2012.

Hansson, Sven Ove: „Science and Pseudo-Science”. The Stanford Encyclopedia of Philosophy. Szerk. Zalta, Edward N. 2017.

Haslanger, Sally: Resisting Reality. Social Construction and Social Critique. Oxford University Press, 2012.

Hattie, John: Synligt lärande. En syntes av mer än 800 metaanalyser om vad som påverkar elevers skolresultat. Natur & Kultur, 2014.

Hedenmo, Anna: „Jan Helin har ett ansvar för misstron om invandring”. Expressen, 2017. június 7.

Heider Rosch, E.: „Universals in Color Naming and Memory”. Journal of Experimental Psychology 93 (1), 1972. 10–20.

Helmerson, Erik: „Putins Postmodern Propaganda”. Dagens Nyheter, 2015. március 11.

Habermas, Jürgen et al.: A posztmodern állapot. Ford. Angyalosi Gergely et al. Budapest, Századvég Kiadó, 1993. 7–146.

Herrman, John: „Inside Facebook’s (Totally Insane, Unintentionally Gigantic Hyperpartisan) Political-Media Machine”. The New York Times Magazine, 2016. augusztus 24.

Hildén, Jack: „Nätkompisar – och säljare”. Aftonbladet, 2017. június 30.

Hirsch, E. D.: Why Knowledge Matters. Harvard Education Press, 2016.

Holmqvist, Bosse: Till relativismens försvar. Symposium, 2009.

Höjer, Henrik: „Skolan mäter inte barnens kunskaper”. Forskning & Framsteg, 2014. április 2.

Iyengar, Shanto – Westwood, Sean J.: „Fear and Loathing across Party Lines: New Evidence on Group Polarization”. American Journal of Political Science 59 (3), 2014. 690–707.

Jarrick, Arne: Det finns inga häxor. Weyler förlag, 2017.

Johansson, Bengt: „Robust forskning visar att folk har fel i sin mediekritik”. Journalisten, 2017. június 15.

Johansson, Petter – Hall, Lars – Sikström, Sverker – Olsson, Andreas: „Failure to Detect Mismatches Between Intention and Outcome in a Simple Decision Task”. Science 310 (5745), 2005. 116–119.

Kahan, Dan M.: „»Ordinary Science Intelligence«: A Science-Comprehension Measure for Study of Risk and Science Communication, with Notes on Evolution and Climate Change”. Journal of Risk Research 20 (8), 2016. 955–1016.

Kahan, Dan M.: The Politically Motivated Reasoning Paradigm. In: Emerging Trends in Social and Behavioral Sciences. Szerk. Scott, Robert A. et al. John Wiley & Sons, 2020. 1–16. Online: 2016. november 29.

Kahan, Dan M. – Petters, Ellen – Canterell Dawson, Erica – Slovic, Paul: „Motivated Numeracy and Enlightened Self-Government”. Behavioural Public Policy 1, 2013. 54–86.

Kahan, Dan M. et al.: „Science Curiosity and Political Information Processing”. Political Psychology 38 (51), 2017. 179–199.

Kahan, Dan M. et al.: „»They Saw a Protest«: Cognitive Illiberalism and the Speech-Conduct Distinction”. Stanford Law Review 64 (4), 2011. 851–906.

Kahneman, Daniel: Gyors és lassú gondolkodás. Ford. Bányász Réka és Garai Attila. Budapest, HVG Könyvek Kiadó, 2013.

Kang, Cecilia – Goldman. Adam: „In Washington Pizzeria Attack, Fake News Brought Real Guns”. The New York Times, 2016. december 5.

Kenyon, Georgina: „The Man Who Studies The Spread of Ignorance”. BBC Future, 2016. január 6.

Kirchherr, Julian: „Why We Can’t Trust Academic Journals to Tell the Scientific Truth”. The Guardian, 2017. június 6.

Kirschner, Paul A. – Sweller, John – Clark Richard Edward: „Why Minimal Guidance During Instruction Does Not Work: An Analysis of the Failure of Constructivist, Discovery, Problem-Based, Experiential, and Inquiry-Based Teaching”. Educational Psychologist 41 (2), 2006. 75–86.

Kitcher, Philip: The Advancement of Science. Science without Legend, Objectivity without Illusions. Oxford University Press, 1993.

Kolbert, Elizabeth: „Why Scientists Are Scared of Trump: A Pocket Guide”. The New Yorker, 2016. december 8.

Kornhall, Per: Barnexperimentet. Svensk skola i fritt fall. Leopard förlag, 2013.

Kornhall, Per: „Barnexperimentet”. Skola och samhälle, 2013. április 8.

Kroksmark, Tomas (szerk.): Modellskolan. En skola på vetenskaplig grund med forskande lärare. Studentlitteratur, 2014.

Kuhn, Thomas S.: A tudományos forradalmak szerkezete. Ford. Bíró Dániel. Budapest, Osiris Kiadó, 2002.

Larsson, Åsa: „Kritik mot svaga kunskapskrav”. Skolvärlden, 2014. november 18.

Larsson, Joakim: „Målet är inte att fostra lärandeautomater”. Dagens Nyheter, 2017. március 28.

Larsson, Jonas: „Radikal objektivism är lika farlig”. Dagens Nyheter, 2015. március 23.

Latour, Bruno: On the Partial Existence of Existing and Nonexisting Objects. In: Biographies of Scientific Objects. Szerk. Daston, Lorainne. Chicago University Press, 2000. 247–269.

Lekander, Mats: Ditt inre liv. Fri Tanke, 2017.

Linderoth, Jonas: „Den pedagogiska debatten har kidnappats av politiken”. Dagens Nyheter, 2016. szeptember 1.

Linderoth, Jonas: Lärarens återkomst. Natur & Kultur, 2016.

Lindkvist, Hugo: „Falsk balans får debatten att kantra”. Dagens Nyheter, 2017. április 2.

Lööf, Hans – Martinsson, Gustav: „Sanandaji vilseleder läsarna i sin bok om invandring”. Svenska Dagbladet, 2017. május 17.

Lööw, Heléne: „De virtuella sekterna frodas i förvrängda fakta”. Dagens Nyheter, 2015. szeptember 29.

Mandelbaum, Eric – Quilty-Dunn, Jake: „Believing without Reason, Or: Why Liberals Shouldn’t Watch Fox News”. The Harvard Review of Philosophy XXII, 2015. 42–52.

Marantz, Andrew: „Trolls for Trump”. The New Yorker, 2016. október 24.

Marshall Richard: „How Donald Trump’s Bullshit Earned Him a Place in the History of Assertion”. Interjú Peter Paginnal, 3:AM Magazine, 2018. április 29.

Mayer, Jane: Dark Money. The Hidden History of the Billionaires Behind the Rise of the Radical Right. Doubleday, 2016.

Mayer, Richard E.: „Should There Be a Three-Strikes Rule against Pure Discovery Learning? The Case for Guided Methods of Instruction”. American Psychologist 59 (1), 2004. 14–19.

McGuire, William J. – Papageorgis, Dean: „The Relative Efficacy of Various Types of Prior Belief-Defense in Producing Immunity against Persuasion”. Public Opinion Quarterly 26, 1961. 24–34.

McLaughlin, Anne Collins – McGill, Alicia Ebbitt: „Explicitly Teaching Critical Thinking Skills in a History Course”. Science & Education 26, 2017. 93–105.

Menczer, Filippo: „Misinformation on Social Media: Can Technology Save Us?”. The Conversation, 2016. november 28.

Mercier, Hugo – Sperber, Dan: The Enigma of Reason. Harvard University Press, 2017.

Mildner, Anders: „Fakta håller på att bli en ren konsumentfråga”. Dagens Nyheter, 2015. október 7.

Monbiot, George: „Frightened by Donald Trump? You Don’t Know the Half of It”. The Guardian, 2016. november 30.

Moore, G. E.: „Proof of an External World”. Proceedings of the British Academy 25, 1939. 273–300.

Mosesson, Måns: „Fejknyheter sprids från »trollfabrik« i Makedonien”. Dagens Nyheter, 2017. február 16.

Mourshed, Mona – Krawitz, Marc – Dorn, Emma: „How to Improve Student Educational Outcomes: New Insights from Data Analytics”. McKinsey & Company, 2017. szeptember 22.

Nichols, Tom: The Death of Expertise. Oxford University Press, 2018.

Nichols, Tom: „How America Lost Faith in Expertise”. Foreign Affairs, 2017. március/április.

Nietzsche, Friedrich: Igazságról és hazugságról nem-morális értelemben. Ford. Óvári Csaba. Máriabesnyő, Attraktor Kiadó, 2012.

Nolan, Lawrence – Nelson, Alan: Proofs for the Existence of God. In: The Blackwell Guide to Descartes’ Meditations. Szerk. Gaukroger, Stephen. Blackwell Publishing, 2006.

Nygren, Thomas – Guath, Mona: „Swedish Teenagers’ Difficulties and Abilities to Determine Digital News Credibility”. Nordicom Review 40 (1), 2019. 23–42.

Olsson, Hans: „Partierna överens om ökad säkerhet vid valet”. Dagens Nyheter. 2017. április 1.

Oreskes, Naomi – Conway, Erik M.: Merchants of Doubt. How a Handful of Scientists Obscured the Truth on Issues from Tobacco Smoke to Global Warming. Bloomsbury Publishing, 2011.

Pettersson, Astrid: „Perspektiv på närmare 20 år med PISA”. Universitetsnytt 1, 2017. március 13.

Pinker, Steven: A nyelvi ösztön. Ford. Bocz András. Budapest, Typotex Kiadó, 2006.

Poohl, Daniel – Simonsson, Ulrik: „Alltför många bär på djup misstro mot statsmakten”. Dagens Nyheter, 2015. december 7.

Popper, Karl: A tudományos kutatás logikája. Ford. Petri György és Szegedi Péter. Budapest, Európa Kiadó, 1997.

Price, Rob: „Mark Zuckerberg Denies That Facebook Is Trapping Its Users in »Filter Bubbles«”. Insider, 2016. július 28.

Pullum, Geoffrey K.: The Great Eskimo Vocabulary Hoax. University of Chicago Press, 1991.

Rawls, John: Az igazságosság elmélete. Ford. Krokovay Zsolt. Budapest, Osiris Kiadó, 1997.

Reich, Robert: „How Trump Lies about His Many Lies”. Newsweek, 2017. március 2.

Resnick, Brian: „There May Be an Antidote to Politically Motivated Reasoning. And It’s Wonderfully Simple”. Vox, 2017. február 7.

Resnick, Brian: „Trump Supporters Know Trump Lies. They Just Don’t Care”. Vox, 2017. július 10.

Rosén, Hans: „DN/Ipsos: 4 av 10 känner sig tryggare än mediernas bild”. Dagens Nyheter, 2017. március 1.

Rosling, Ola: „Så kan vi uppfylla pappas dröm”. Expressen, 2017. február 20.

Ross, Lee – Lepper, Mark – Hubbard, Michael: „Preserverance in Self-Perception and Social Perception: Biased Attributional Processes in the Debriefing Paradigm”. Journal of Personality and Social Psychology 32 (5), 1975. 880–892.

Ryve, Andreas – Hemmi, Kristi – Kornhall, Per: Skola på vetenskaplig grund. Natur & Kultur, 2016.

Sanandaji, Tino: Massutmaning. Ekonomisk politik mot utanförskap och antisocialt beteende. Kuhzad Media, 2017.

Sapir, Edward: Culture, Language and Personality. University of California Press, 1958.

Säljö, Roger: Lärande, kunskap och kampen mellan traditionalism och progressivism. In: I kunskapens namn – en antologi om kunskap, makt och kreativitet. Lärarförbundet, 2007. 10–24.

Säljö, Roger: Lärande i praktiken. Ett sociokulturellt perspektiv. Studentlitteratur, 2014.

Scharrer, Lisa – Rupieper, Yvonne – Stadtler, Marc – Bromme, Rainer: „When Science Becomes Too Easy: Science Popularization Inclines Laypeople to Underrate Their Dependence on Experts”. Public Understanding of Science 26 (8), 2016. 1003–1018.

Scherer, Michael: „Can President Trump Handle the Truth?”. Time Magazine, 2017. március 23.

Schmidt, Michael S.: „Comey Memo Says Trump Asked Him to End Flynn Investigation”. The New York Times, 2017. május 16.

Schwitzgebel, Eric: „What Happens to a Democracy When the Experts Can’t Be Both Factual and Balanced?”. Los Angeles Times, 2017. január 27.

Segerdahl, Pär – Fields, William – Savage-Rumbaugh, Sue: Kanzi’s Primal Language. The Cultural Initiation of Primates into Language. Palgrave Macmillan, 2005.

Silins, Nicholas: „Cognitive Penetration and the Epistemology of Perception”. Philosophy Compass 11 (1), 2016. 24–42.

Silver, Nate: „There Really Was a Liberal Media Bubble”. FiveThirtyEight, 2017. március 10.

Silverman, Craig: „Hyperpartisan Facebook Pages Are Publishing False and Misleading Information at an Alarming Rate”. BuzzFeedNews, 2016. október 20.

Sjögren, Fredrik: Den förhandlade makten. Göteborgs universitet, 2011.

Sjøberg, Svein: Naturvetenskap som allmänbildning. Studentlitteratur, 2009.

Skogstad, Isak: Isak Skogstads obekväma sanningar om skolan. Natur & Kultur, 2019.

Skogstad, Isak: „Minska pedagogikens roll inom lärarutbildningarna”. Dagens Nyheter, 2017. március 26.

Smith, David: „The Lies Have It: Republicans Abandon Truth in Trump Impeachmen Defence”. The Guardian, 2019. december 15.

Snyder, Timothy: „Gryningstid för tyranniet”. Dagens Nyheter, 2017. március 16.

Snyder, Timothy: A zsarnokságról. Húsz lecke a huszadik századból. Ford. L’Homme Ilona. Budapest, 21. Század Kiadó, 2017.

Sokal, Alan: Beyond the Hoax. Oxford University Press, 2008.

Stager, Curt: „Sowing Climate Doubt among Schoolteachers”. The New York Times, 2017. április 27.

Stanley, Jason: „Beyond Lying: Donald Trump’s Authoritarian Reality”. The New York Times, 2016. november 4.

Stanley, Jason: How Propaganda Works. Princeton University Press, 2015.

Starbird, Kate: „Examining the Alternative Media Ecosystem through the Production of Alternative Narratives of Mass Shooting Events on Twitter”. Association for the Advancements of Aritificial Intelligence, 2017.

Stokke, Andreas: „Lies, Harm, and Practical Interests”. Philosophy and Phenomenological Research 98 (2), 2017. 329–345.

Strömbäck, Jesper: Utan invandring stannar Sverige. Volante, 2016.

Sundberg, Marit: „Lärare försvarade fakta kring Förintelsen – kritiseras”. Dagens Nyheter, 2015. február 26.

Taber, Charles S.: „Motivated Skepticism in the Evaluation of Political Beliefs”. American Journal of Political Science 50 (3), 2006. 755–769.

Taub, Amanda: „The Real Story about Fake News Is Partisanship”. The New York Times, 2017. január 11.

Tavernise, Sabrina: „As Fake News Spreads Lies, More Readers Shrug at the Truth”. The New York Times, 2016. december 6.

Teodorescu, Alice: „Utan självrannsakan ingen utveckling”. Göteborgs-Posten, 2017. június 9.

Traub, James: „The Hard Truth about Refugees”. The New York Times, 2017. március 7.

Trende, Sean: „Trump, Brexit and the State of the Race”. Real Clear Politics, 2016. június 28.

Truedson, Lars: „Läsarna misstror mediernas rapportering om invandring”. Dagens Nyheter, 2017. május 28.

Yong, Ed: „How Reliable Are Psychology Studies?”. The Atlantic, 2015. augusztus 27.

Van der Linden, Sander – Leiserowitz, Anthony – Rosenthal, Seth – Maibach, Edward: „Inoculating the Public against Misinformation about Climate Change”. Global Challenges 1 (2), 2017.

Västfjäll, Daniel – Lind, Thérèse – Erlandsson, Arvid – Tinghög, Gustav: „Motivated Reasoning When Assessing Effects of Refugee Intake”. Behavioral Public Policy, 2018.

Viktorsson, Sören: „Här kan studenterna läsa och förstå en text”. Universitetsläraren, 2014. február 1.

Wason, Peter C.: „On the Failure to Eliminate Hypotheses in a Conceptual Task”. The Quarterly Journal of Experimental Psychology 12 (3), 1960. 129–140.

Westneat, Danny: „UW Professor: The Information War Is Real and We’re Losing It”. The Seattle Times, 2017. március 29.

Whitebook, Joel: „Trump’s Method, Our Madness”. The New York Times, 2017. március 20.

Wikforss, Åsa: „Lycka är att bry sig om andra”. Göteborgs-Posten, 2016. január 1.

Wikforss, Åsa: „Självkännedom – på egen risk”. Forskning & Framsteg, 2011. július 7.

Wikforss, Åsa: Vad är egentligen fake news? Ett missbrukat begrepp och en oroande verklighet. In: Fejk, filter och faktaresistens – hotar sociala medier demokratin? Szerk. Truedson, Lars. Institutet för mediestudier, 2018. 15–30.

Williams, Casey: „Has Trump Stolen Philosophy’s Critical Tools?”. The New York Times, 2017. április 17.

Williamson, Timothy: Tetralogue. I’m Right, You’re Wrong. Oxford University Press, 2015.

Williamson, Timothy: „Unthinkable: How Do We »Know« Anything?”. The Irish Times, 2017. március 5.

Willingham, Daniel T.: „Critical Thinking: Why Is It So Hard to Teach?”. Arts Education Policy Review 109 (4), 2010. 21–32.

Willingham, Daniel T.: Why Don’t Students Like School? Jossey-Bass, 2010. 48–49.

Wimmer, Heinz – Perner, Josef: „Beliefs about Beliefs: Representation and Constraining Function of Wrong Beliefs in Young Children’s Understanding of Deception”. Cognition 13 (1), 1983. 103–128.

Wineburg, Sam – McGrew, Sarah – Breakstone, Joel – Ortega, Teresa: Evaluating Information: The Cornerstone of Civic Online Reasoning. Stanford History Education Group, 2016.

Wolrath Söderberg, Maria: „Sanningsfundamentalism är inte alltid svaret på vår tids lögner”. Dagens Nyheter, 2017. április 20.

Wong, Julia Carrie – Levin, Sam – Solon, Olivia: „Bursting the Facebook Bubble: We Asked Voters on the Left and Right to Swap Feeds”. The Guardian, 2016. november 16.

Zimmerman, Jess: „It’s Time to Give Up on Facts”. Slate, 2017. február 8.

Jegyzetek

1. fejezet

1 Richard Gunther et al.: „Fake News May Have Contributed to Trump’s Victory” (Az álhírek hozzájárulhattak Trump győzelméhez). The Conversation, 2018. február 15.

2 A Trump elleni 2019-es alkotmányos vádemelés mégis aggodalomra ad okot. A republikánusokról kiderült, készek elhinni nyilvánvalóan hamis összeesküvés-elméleteket, hogy szemet hunyhassanak Trump tettei felett. Lásd David Smith: „The Lies Have It: Republicans Abandon Truth in Trump Impeachment Defence” (A hazugságok megtették a magukét: a republikánusok Trump védelmében figyelmen kívül hagyják az igazságot az alkotmányos vádemelési eljárás során). The Guardian, 2019. december 15.

3 Az elméleti tudásnak része a matematikatudás is (például hogy kettő meg kettő négy), és nem csak a külvilágról való tudás.

4 Miranda Fricker: Epistemic Injustice. Power and the Ethics of Knowing (Episztemikus igazságtalanság. Hatalom és a tudás erkölcstana). Oxford University Press, 2007.

5 Lásd Fredrick C. Crews: „Freud: What’s Left” (Freud: Mi maradt). The New York Review of Books, 2017. február 23.

6 A Project Implicit által készített tesztek elérhetőek az interneten: implicit.harvard.edu/

7 Daniel Kahneman a Gyors és lassú gondolkodás (Ford. Bányász Réka és Garai Attila. Budapest, HVG Könyvek Kiadó, 2013.) című könyvében megkülönbözteti az 1. rendszert (a gyors, tudattalan és emocionálisabb gondolkodást) és a 2. rendszert (amely lassabb és tudatosabb). Erre még visszatérek a harmadik fejezetben.

8 Az implicit előítéleteinknek ezért közvetlen és káros következményei lehetnek. Például befolyásolhatják a munkaadót a toborzás során, és a pályázókat nemi, életkori, etnikai, vallási, testalkati stb. alapon diszkrimináció érheti. Lásd Stefan Eriksson et al.: „Vad är rätt profil för att få ett jobb? En experimentell studie av rekryteringsprocessen” (Milyen életrajzzal lehet megkapni egy munkát? Kísérleti tanulmány a toborzási folyamatról). IFAU-jelentés, 2012/13.

9 Ez azért nem egészen biztos. Egy elmélet szerint a meggyőződés az agyon kívül is létezhet, például az iPhone-omban, amelyet mindenhová magammal hurcolok. Erre még visszatérek a negyedik fejezetben.

10 Platón összes művei kommentárokkal. Theaitétosz. Ford. Bárány István. Budapest, Atlantisz Kiadó, 2001.

11 Arisztotelész: Metafizika. Ford. Halasy-Nagy József. Szeged, Lectum Kiadó, 2002.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 140 9

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0

www.interkonyv.hu