Borítószöveg

A tizenhat éves Sam a vele egykorú srácok megszokott életét éli, napjait a sulin kívül a gördeszkázás, a haverok és a csajok töltik ki. Tony Hawk, a profi „deszkás” versenyző a példaképe, az ő könyvéből próbál megoldást találni minden felmerülő problémára. A kamasz fiú feltett szándéka, hogy elkerülje az idősebb családtagjai által tizenéves korukban elkövetett, egész életükre kiható hibákat. Kérdés, hogy sikerülhet-e ez neki, hiszen egy szerelemnek induló, de egy tinédzsertől túl nagy áldozatokat követelő kapcsolat keresztülhúzni látszik terveit.

Nick Hornby a tőle megszokott érzékenységgel és humorral írta meg egy gördeszkán suhanó, ám az életben csetlő-botló, s éppen ettől nagyon szerethető fiú keserveit és örömeit: gördeszka, csajok, satöbbi...

A filmesek számára is ellenállhatatlanok Hornby könyvei: a legtöbb regényből készült filmadaptáció, a Betoncsókból az olasz Andrea Molaioli rendezésében, s ezt a Netflix is vetítette.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nick Hornby: Slam

G. P. Putnam’s Sons, New York, 2007

Fordította M. Nagy Miklós

Copyright © Nick Hornby, 2007

Hungarian translation © 2022 M. Nagy Miklós

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Szabó Levente

ISBN 978-963-479-990-0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lowellnek és Jesse-nek

Tony Hawk, Pat Hawk, Francesca Dow, Tony Lacey,
Joanna Prior, Caroline Dawnay és Amanda Posey –
köszönöm nektek

1

Szóval egész szépen alakulgatott minden. Akár azt is mondhatnám, hogy már vagy hat hónapja szinte csupa jó dolog történt.

• Például: Anyu kirúgta azt a mocsok Steve-et, a pasiját.

• Például: Mrs. Gillett, a rajztanárom egyik óra után félrehívott, és megkérdezte, gondoltam-e már arra, hogy a képzőművészetire menjek.

• Például: Megtanultam két új deszkás trükköt, miután heteken át folyton hülyét csináltam magamból mindenki előtt. (Gyanítom, hogy nem vagytok mindannyian deszkások, úgyhogy rögtön tartozom egy kis magyarázattal, nehogy aztán félreértsük egymást. A deszkás azt jelenti, hogy gördeszkázik az ember. De soha nem mondjuk, hogy gördeszkázok vagy gördeszkás vagyok, úgyhogy ebben az egész történetben nem fogom többé használni ezt a szót. És ha mégis úgy képzeltek magatok elé, mint valami asztalosinast, az a ti hibátok.) És mindennek a tetejébe összeismerkedtem Aliciával.

Azt akartam mondani, hogy talán tudnotok kellene rólam pár dolgot, mielőtt elkezdem, hogy így meg úgy az anyám meg Alicia meg ilyesmi. Mert ha tudtok rólam pár dolgot, akkor jobban fog érdekelni benneteket, amit mesélek. Legalábbis egy része. De most látom, hogy abból, amit már leírtam, máris egész sokat tudtok, vagy legalábbis sok mindent kitalálhattatok. Először is kitalálhattátok, hogy az anyám meg az apám nem élnek együtt, hacsak nem azt gondoltátok, hogy az apám az a fajta pasi, aki nem bánja, ha a felesége pasizik. Hát, nem az a fajta. Kitalálhattátok, hogy deszkázok, és kitalálhattátok, hogy a suliban a rajz a kedvenc tantárgyam, hacsak nem azt gondoltátok, hogy az a fajta gyerek vagyok, akit folyton félrehívnak a tanárok, és próbálják rábeszélni, hogy az ő tantárgyukból felvételizzen. Ja, tudjátok, hogy megy ez, valósággal veszekednek értem a tanárok. „Jaj ne, Sam! Felejtsd el a képzőművészetet! Inkább fizika szakra jelentkezz!” „Még hogy fizikára! Tragédia lesz az emberi nem számára, ha nem folytatod a franciát!” És jön a bunyó.

Na ja. Csak persze soha, soha nem történik velem ilyesmi. Megesküdhetek nektek, hogy soha, soha nem verekedtek össze rajtam a tanárok.

És nem kell Sherlock Holmesnak lenni ahhoz, hogy kitaláljátok: Alicia egy lány volt, aki sokat jelentett nekem. Örülök, hogy vannak olyan dolgok, amiket nem tudtok, és ki sem tudnátok találni, olyan fura dolgok, amik, már amennyire ezt tudhatom, csakis velem estek meg a világ egész története során. Mert ha mindent ki tudnátok találni abból az első, rövid bekezdésből, akkor elkezdhetnék aggódni, hogy talán mégsem vagyok egy hihetetlenül összetett és érdekes személyiség, haha.

Két évvel ezelőtt történt, mármint hogy akkor volt, hogy olyan szépen alakulgattak a dolgok, amikor tizenöt éves voltam, már majdnem tizenhat. És nem akarok érzelgősnek hangzani, és igazán nem akarom, hogy sajnáljatok, de ez az érzés, hogy okés az életem, ez új volt nekem. Soha előtte nem éreztem ezt, és azóta se nagyon. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy boldogtalan voltam. Inkább csak az a helyzet, hogy előtte mindig volt valami zűr – valami, ami miatt idegeskedni kellett. (És amint majd látni fogjátok, jó sok idegeskednivaló volt azóta is.) Például váltak a szüleim, és sokat veszekedtek. Vagy már elváltak, de még mindig veszekedtek, mert hiába, hogy elváltak, azért még jó sokáig folytatták a veszekedést. Vagy sehogy se ment a matek – utálom a matekot –, vagy járni akartam valakivel, aki nem akart járni velem… És ez mind valahogy egyszer csak megszűnt, hirtelen, úgy, hogy észre se vettem, de komolyan, ahogy néha csak úgy hirtelen kisüt a nap. És azon a nyáron úgy tűnt, mintha pénzünk is több lenne. Anyu dolgozott, és apu már nem volt annyira dühös rá, ami azt jelentette, hogy elkezdte fizetni, amit mindig is fizetnie kellett volna. Szóval, tudjátok. Ez segített.

Ha rendesen akarom elmesélni ezt a történetet, és semmit se próbálok elhallgatni belőle, akkor van valami, amit rögtön be kell vallanom, mert fontos. Szóval. Tudom, hogy hülyén hangzik, és általában nem vagyok olyan típus, becsszó. Úgy értem, nem hiszek a szellemekben vagy a reinkarnációban vagy bármi ilyen misztikus dologban, komolyan, de ez… szóval egyszerűen csak elkezdett történni valami, és… Na mindegy. Egyszerűen csak elmondom, és gondoltok, amit akartok.

Szoktam beszélni Tony Hawkhoz, és Tony Hawk válaszol.

Vannak olyanok köztetek – valószínűleg ugyanazok, akik az előbb gyaluval a kezemben képzeltek el –, akik nem hallottak még Tony Hawkról. Hát jó, elmondom, ki ő, de előrebocsátom, hogy illett volna tudnotok. Nem ismerni Tony Hawkot olyan, mint nem ismerni Robbie Williamset vagy akár Tony Blairt. Sőt, ha jobban meggondolom, rosszabb. Mert rengeteg politikus van, és rengeteg énekes, és rengeteg tévéműsor. George Bush valószínűleg még híresebb, mint Tony Blair, és Britney Spears meg Kylie ugyanolyan híres, mint Robbie Williams. De csak egy deszkás van, és az ő neve Tony Hawk. Na jó, nem csak egy van. De ő A Deszkás! Ő a deszkások J. K. Rowlingja, a Big Mac, az iPod, az X-box. Az egyetlen kifogás, amit elfogadok, hogy miért nem ismered TH-t, az, hogy nem érdekel a gördeszka.

Amikor elkezdtem deszkázni, anyu vett nekem egy Tony Hawk-posztert az interneten. Ez a legkirályabb ajándék, amit valaha kaptam, pedig nem ez volt a legdrágább. És rögtön föltettem a falra a szobámban, és valahogy rászoktam, hogy elmesélem neki a dolgaimat. Eleinte csak a deszkázásról beszéltem neki – hogy milyen gondjaim vannak, hogy milyen trükköket sikerült megcsinálnom. Valósággal rohantam a szobámba, hogy elmeséljem neki, amikor először sikerült megcsinálnom a rock ’n’ rollt, mert tudtam, hogy Tony Hawk fényképének az sokkal többet jelent, mint egy hús-vér anyának. Nem cikizem anyut, de tényleg, gőze sincs. Úgyhogy amikor ilyesmikről meséltem neki, próbált nagyon lelkes képet vágni, de a szeme igazából semmit sem fejezett ki. Folyton elkezdte, hogy Ó, ez csodálatos. De ha megkérdeztem volna tőle, hogy mi az a rock ’n’ roll, nem tudta volna megmondani. Akkor meg mi értelme? Tony, ő tudta. Lehet, hogy ezért is vette meg nekem anyu a posztert, hogy legyen kivel beszélgetnem.

Válaszolni meg nem sokkal azután kezdett, hogy elolvastam a könyvét. Hawk – Foglalkozása: deszkás. Ez a címe. Attól kezdve valahogy tudtam, hogy milyen a hangja, és hogy miket mondhat. Hogy őszinte legyek, előre tudtam az összes dolgot, amit mondani fog, mert mind a könyvéből volt. Addigra negyvenszer vagy ötvenszer elolvastam, és azóta plusz még néhányszor. Szerintem ez a legjobb könyv, amit valaha írtak, és nem csak akkor, ha épp deszkás vagy te magad is. Mindenkinek el kellene olvasnia, mert még ha nem szereted is a deszkázást, sok minden van benne, amiből lehet tanulni. Tony Hawk volt fent és lent, és átment dolgokon, mint bármelyik politikus, vagy zenész, vagy sorozatszínész. Na mindegy, szóval negyvenszer vagy ötvenszer olvastam, úgyhogy lényegében már kívülről tudtam az egészet. Például amikor a rock ’n’ rollról meséltem neki, azt mondta: „Nem olyan nehéz az, de az alapja annak, hogy megtanuld egyensúlyban tartani és uralni a deszkádat a rámpán. Derék dolog, testvér!”

A „Derék dolog, testvér!” volt az igazi beszélgetésrésze, ha értitek, mire gondolok. Az új volt. Azt én találtam ki. De a többi szót, azt mindet használta már előtte, nagyjából ugyanúgy. Oké, nem nagyjából. Pontosan. Kicsit azt kívántam, bárcsak ne ismerném olyan jól a könyvet, mert akkor kihagyhattam volna azt a részt, amikor azt mondja: „Nem olyan nehéz az.” Azt nem volt jó hallani, miután vagy hat hónapot töltöttem azzal, hogy megtanuljam. Azt kívántam, bárcsak annyit mondott volna csak, tudjátok, hogy „Hé! Az az alapja annak, hogy megtanuld egyensúlyban tartani és uralni a deszkádat!” De kihagyni a „Nem olyan nehéz az”-t nem lett volna becsületes. Amikor arra gondolsz, hogy Tony Hawk a rock ’n’ rollról beszél, hallod, ahogy azt mondja, „Nem olyan nehéz az”. Én legalábbis hallom. Hallom, és kész. Nem írhatja át az ember a történelmet, és nem hagyhat ki belőle részeket csak azért, mert neki úgy jobban megfelel.

Aztán elkezdtem más dolgokról is mesélni Tony Hawknak – a suliról, anyuról, Aliciáról, mindenféléről, és kiderült, hogy azokról is van mit mondania. Még mindig a könyvből jöttek a szavai, de azt a könyvet az életéről írta, nem csak a deszkázásról, úgyhogy nem minden szól a flipről vagy az ollie-ról, amit mond.

Ha például elmondtam neki, hogy minden ok nélkül kibuktam anyura, azt felelte: „Nevetségesen viselkedtem. Az őseim szerintem jobban tették volna, ha egy zoknit dugnak a számba, szigetelőszalaggal megkötöznek, és behajítanak a sarokba.” És amikor meséltem neki valami nagy verekedésről a suliban, azt mondta, „Én nem kerültem bajba, mert boldog voltam Cindyvel”. Cindy volt akkor a csaja. Hogy őszinte legyek, nem mindig segített, amit mondott, de ez nem az ő hibája. Ha semmi olyan nem volt a könyvben, ami pontosan illett volna a helyzetre, akkor néhány mondatot át kellett alakítanom. És ez egészen hihetetlen volt, mert ha átalakítottam őket, akkor mindig volt értelmük, már ha jó alaposan végiggondolta az ember, hogy mit is mondott.

Mostantól kezdve egyébként Tony Hawk TH lesz, mert én így hívom őt. A legtöbben Madárembernek hívják, mert hogy különben is Hawk a neve meg minden,{1} de nekem ez egy kicsit túl amerikainak hangzik. Meg itt, nálunk olyanok az emberek, mint a birkák, és azt hiszik, Thierry Henry az egyetlen olyan sportoló, akinek TH a monogramja. Hát, pedig nem ő az egyetlen, és szeretem cikizni őket ezzel. Meg a TH-t olyannak érzem, mintha a személyes titkos kódom volna.

Szóval azért említem itt a TH-val folytatott beszélgetéseimet, mert emlékszem, hogy elmondtam neki, hogy milyen szépen alakulgatnak a dolgok. Szép idő volt, és a nap nagy részét lent töltöttem a Zúzda Cityben. Lehet, hogy tudjátok, de azért elmondom, hogy az egy deszkáspark egy rövid buszozásnyira a házunktól. Ja, azt persze biztosan nem tudjátok, hogy egy rövid buszozásnyira van a házunktól, mert nem tudjátok, hogy hol lakom, de a deszkásparkról már lehet, hogy hallottatok, ha menő fazonok vagytok, vagy ha ismertek valakit, aki menő fazon. Na mindegy, szóval aznap este moziba mentem Aliciával, és ez volt úgy a harmadik vagy negyedik randink, és bele voltam zúgva, de tényleg. És amikor hazaértem, anyu egy DVD-t nézett Paulával, a barátnőjével, és úgy láttam, hogy boldog, bár lehet, hogy csak képzeltem. Lehet, hogy én voltam boldog, mert Paulával nézte azt a DVD-t, és nem azzal a mocsok Steve-vel, a pasijával.

– Milyen volt a film? – kérdezte.

– Hát, jó – mondtam.

– Láttál belőle valamit? – kérdezte Paula, én meg erre csak bementem a szobámba, mert nem akartam ilyesmiről beszélgetni vele. És leültem az ágyra, és ránéztem TH-ra, és azt mondtam: – Egész jól alakulnak a dolgok.

Mire ő: „Szép az élet. Egy új, nagyobb házba költöztünk, egy lagúna mellett van, közel a parthoz, és ami még fontosabb, van kapuja.”

Oké, mondtam már, hogy abból, amit TH mond, nem minden illik pontosan a helyzetemre. De ez nem az ő hibája. Csak az van, hogy nem elég hosszú a könyve. Azt kívánom, bárcsak millió oldal hosszú lenne, a) mert akkor még biztosan nem olvastam volna ki, és b) mert akkor mindenről tudna nekem mondani valamit.

És meséltem neki a napomról a Zúzda Cityben, és a trükkökről, amiken dolgozom, és aztán olyan dolgokról is beszéltem, amikről általában nem beszélgetek TH-val. Meséltem neki egy kicsit Aliciáról, meg arról, hogy mi van anyuval, és hogy most Paula ült ott, ahol azelőtt Steve szokott ülni. Erről nem volt sok mondanivalója, de valami okból mégis azt éreztem, hogy érdekli a dolog.

Ez az egész őrült hülyeségnek hangzik számotokra? Ja, biztosan, de nem izgat, komolyan. Ki az, aki nem szokott beszélgetni valakivel a fejében? Ki az, aki nem szokott beszélni Istenhez, vagy egy kutyához, vagy valakihez, akit szeretett, és aki meghalt, vagy épp csak magához? TH… ő nem én voltam. De az volt, aki lenni akartam, úgyhogy ő az én legjobb változatom, és ugyan mi rossz lehet abban, mármint hogy önmagad legjobb változata ott van a szobád falán, és figyel téged. Azt érzed tőle, hogy nem szabad csalódást okoznod magadnak.

Na mindegy, szóval csak azt akarom mondani, hogy volt az az idő – lehet, hogy egy napig tartott, lehet, hogy pár napig, már nem emlékszem –, amikor úgy tűnt, hogy minden összeállt. Úgyhogy nyilvánvalóan ideje volt jól elbarmolni az egészet.

2

Még pár dolog, mielőtt továbbmegyünk. Először is, anyu harminckét éves volt abban az időben, amiről beszélek. Két évvel idősebb David Beckhamnél, egy évvel idősebb Robbie Williamsnél, négy évvel fiatalabb Jennifer Anistonnál. Ő mindről tudja, hogy mikor született. Ha akarjátok, sokkal hosszabb listát is tud mondani. De igazán fiatalok nincsenek a listáján. Sohasem mondja azt, hogy „Tizennégy évvel idősebb vagyok Joss Stone-nál” vagy ilyesmi. Csak a nagyjából vele egykorú emberekről tudja, akik ráadásul jól néznek ki.

Egy ideig nem igazán fogtam fel, hogy nem elég idős hozzá. Mármint ahhoz, hogy egy tizenöt éves fiúnak az anyja legyen. Aztán főleg ebben az utolsó évben már kezdett nagyon gáz lenni a dolog. Először is nőttem vagy tíz centit, úgyhogy egyre többen gondolják, hogy a nagynéném, vagy akár azt, hogy a nővérem. És a tetejébe… Na, ezt nem lehet szépen elmondani. Elmondom, mit fogok csinálni. Leírok egy beszélgetést, amit Nyúllal folytattam, aki egy ilyen deszkás ismerősöm. Kábé két évvel idősebb nálam, és ő is eljár a Zúzda Citybe, és szoktunk találkozni a buszmegállóban a deszkánkkal, vagy a Teknőben, ami a másik hely, ahova eljárunk deszkázni, amikor nincs kedvünk elmenni a Zúzda Citybe. Nem igazi teknő különben. Olyan betonfenekű mesterséges tó, amivel fel akarták dobni a környéket, de már nincs benne víz, mert sokan aggódtak amiatt, hogy valami gyerek belefullad. Szerintem inkább amiatt kellett volna aggódniuk, nehogy igyanak belőle a gyerekek, mert a pubból hazafele menet sokan bele szoktak hugyozni meg minden. Szóval most száraz, és ha deszkázni akarsz valahol, amikor épp csak félórád van, arra tökéletes. Hárman vagyunk, akik folyton használjuk, én, Nyúl meg Selejt, aki elég béna a deszkájával, és ezért is hívjuk Selejtnek, de ő legalább értelmesen beszél. Ha meg akartok tanulni valamit a deszkázásról, nézzétek meg Nyulat. Ha beszélgetni akartok valakivel, de úgy, hogy valami kis értelme is legyen, akkor beszéljetek Selejttel. Egy tökéletes világban létezne olyan ember, aki olyan ügyes, mint Nyúl, ugyanakkor olyan okos, mint Selejt, de, mint tudjátok, nem élünk tökéletes világban.

Na, szóval volt az az este, amikor lent hülyültem a Teknőben, és ott volt Nyúl is, és… Oké, mondtam már, hogy Nyúl nem egy Einstein, de akkor is. Szóval ezt mondta:

– Hé, Sam.

Mondtam már, hogy Samnek hívnak? Oké, most akkor már tudjátok.

– Minden okés?

– Hogy vagy, öreg?

– Okésan.

– Az jó. Hé, Sam. Ja, már tudom, hogy mit akartam kérdezni tőled. Ismered az anyádat?

Értitek már, mit értek azon, hogy Nyúl egy kicsit homály?

– Ja – feleltem –, ismerem.

– És jár most épp valakivel?

– Az anyám?

– Ja.

– Miért akarod tudni, hogy jár-e az anyám valakivel? – kérdeztem.

– Semmi közöd hozzá – mondta. És elvörösödött.

Nem hittem a fülemnek. Nyúl járni akart az anyámmal! Hirtelen magam előtt láttam, ahogy bemegyek a lakásba, és ott kuporognak kettesben a kanapén, és néznek valami DVD-t, és erre elmosolyodtam. Az anyám nem valami okosan választja ki a pasijait, de azért ennyire nem hülye.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Nyúl.

– Nem, nem, semmi. De… Mit gondolsz, hány éves az anyám?

– Hogy hány éves? Nem tudom.

– Találgass.

Fölnézett az égre, mintha ott próbálná megpillantani.

– Huszonhárom? Huszonnégy?

Most nem nevettem. Nyúl annyira hülye volt, hogy azon már nevetni se lehetett.

– Na jó – mondtam. – Segítek. Én hány éves vagyok?

– Te?

Nem értette az összefüggést.

– Aha, én.

– Nemtom.

– Oké. Tizenöt.

– Aha. Na és?

– Szóval mondjuk azt, hogy húszéves volt, amikor megszült engem. – Nem akartam megmondani neki, hogy pontosan mennyi idős. Lehet, hogy nem lett volna elég öreg ahhoz, hogy Nyúlt elriassza a kora.

– Aha. – Hirtelen leesett neki. – Hű, haver. Ő a te mamád. Ezt nem is vágtam. Jó, oké, vágtam, hogy az anyád meg minden, de, tudod, soha nem… ööö… számoltam ki… A picsába. Figyusz, ne mondd el neki, hogy kérdeztem, oké?

– Miért ne? Jólesne neki.

– Ja, biztos, de tudod. Harmincöt. Már biztos egy kicsit kétségbe van esve. És nem akarom, hogy harmincöt éves legyen a csajom.

Megvontam a vállam. – Te tudod.

Hát ennyi. De értitek, hogy mire akarok kilyukadni, ugye? Nyúl nem az egyetlen. A többi barátom soha nem mondana semmit, de látom abból, ahogy beszélnek hozzá, hogy jó csajnak tartják. Én nem tudom megállapítani, de az ember azt a rokonáról sohase tudja, nem igaz? Különben meg nem is számít, hogy én mit gondolok. Az a lényeg, hogy van egy harminckét éves anyám, akit az emberek – velem egykorú emberek – jó csajnak tartanak.

Na és a másik dolog, amit el akartam mondani. A családom története, már amennyit tudok belőle, mindig ugyanaz a történet. Mindig ugyanaz ismétlődik újra meg újra. Valaki – az anyám, az apám, a nagyfater – azzal kezdi, hogy majd jó tanuló lesz az iskolában, aztán, mondjuk, egyetemre megy, és aztán rengeteg pénzt fog keresni. De ehelyett csinálnak valami hülyeséget, és azzal töltik az életük hátralevő részét, hogy próbálják helyrehozni azt a hibát. Néha úgy tűnhet, mintha a gyerekek mindig többet érnének el, mint a szüleik. Tudjátok – valakinek az apja bányász volt vagy ilyesmi, aztán a fia egy első ligás csapatban focizik, vagy megnyeri a Megasztárt, vagy feltalálja az internetet. Az ilyen történetektől azt érzi az ember, mintha az egész világ fölfelé haladna. De a mi családunkban mindenki az első lépésnél hanyatt esik. Vagy hogy őszinte legyek, a legtöbbször meg se találja a lépcsőt.

Nem jár díj azért, ha kitaláljátok, milyen hibát követett el a harminckét éves anyám, és ugyanez érvényes a harminchárom éves apámra is. Az anyám apja azt a hibát követte el, hogy azt hitte, focista lesz belőle. Azzal akarta azt a rengeteg pénzt keresni. Elhívták a Queen’s Park Rangers ifjúsági csapatába, abban az időben, amikor a Rangers még jó volt. Úgyhogy abbahagyta a sulit, aláírta a szerződést, és két évig focista volt. Manapság, azt mondja, a kölyköknek muszáj letenniük a vizsgákat, hogy tudjanak kezdeni magukkal valamit akkor is, ha nem válnak be. De neki nem kellett tanulnia, és tizennyolc évesen kikerült a csapatból, úgy, hogy nem volt semmilyen végzettsége. Anyu azt mondja, ő meg éppenséggel mehetett volna egyetemre, de ehelyett férjhez ment, közvetlenül a tizenhetedik születésnapja előtt.

Mindenki azt gondolta, hogy én majd a deszkázással csinálok valami hülyeséget, én meg próbáltam elmagyarázni nekik, hogy azzal nem lehet hülyeséget csinálni. Tony Hawk tizennégy éves korában lett profi, de jó ideig egy fityinget se tudott keresni vele még Kaliforniában sem. Hogy a fenébe lehetne belőlem profi Islingtonban? Ki fizetne nekem? És miért? Úgyhogy aztán már nem izgultak emiatt, hanem a suli miatt kezdtek izgulni. Tudtam, hogy az milyen sokat jelent nekik. Különben nekem is sokat jelentett. Azt akartam, hogy én legyek az első ember a családunk történetében, aki szerez valamilyen képzettséget még azalatt, amíg rendesen iskolába jár. (Anyu a suli után aztán szerzett valamit, mert magát a sulit elcseszte azzal, hogy megszült engem.) Én fogom megtörni az átkot. Amikor Mrs. Gillett megkérdezte, gondoltam-e már arra, hogy a képzőművészetire menjek… hát az nagy dolog volt. Rögtön hazamentem, és elmondtam anyunak. Most azt kívánom, bárcsak ne mondtam volna el neki.

Alicia nem az én sulimba járt. Ez tetszett. Jártam már csajokkal a sulimból, és néha az gyerekesnek tűnik. Leveleket írogatnak az embernek, és még ha nem is a te osztályodba járnak, vagy ötvenszer beléjük ütközöl egy nap alatt. Teli van velük a hócipőd, még mielőtt bárhová is elmentetek volna együtt. Alicia a St. Mary and St. Michaelbe járt, és szerettem, amikor mesélt a tanárokról, akiket nem ismertem, meg a srácokról, akikkel soha nem fogok találkozni. Úgy tűnt, így több mindenről lehet beszélgetni. Tök unalmas, ha olyan valakivel vagy együtt, aki minden ragyát ismer Darren Holmes arcán.

Alicia anyja a tanácsból ismerte az anyámat. Az anyám a tanácsnál dolgozik, Alicia anyja meg tanácstag, ami olyan, mintha te lennél a miniszterelnök, csak nem az egész országot kell irányítanod. Épp csak Islingtonnak egy kicsi részét. Vagy Hackneyt. Tök mindegy. Hogy őszinte legyek, az egész kicsit időpocsékolásnak tűnik. Nem arról kell dönteni, hogy akkor most majd jól megbombázzuk Oszama bin Ladent vagy ilyesmi. Csak olyasmikről dumálnak, hogyan lehetne rávenni a fiatalokat, hogy többet járjanak könyvtárba, és anyu épp így találkozott Alicia anyjával.

Na, szóval Alicia anyjának születésnapja volt, és partit rendezett, és meghívta rá az anyámat. És azt is mondta neki, hogy engem is vigyen. Anyu szerint Alicia azt mondta, hogy szeretne megismerkedni velem. Nem mintha elhittem volna. Ki a fene mond ilyet? Én ugyan nem. És most, hogy ismerem Aliciát, tudom, hogy ő se. Én szeretnék megismerkedni TH-val, Alicia meg szeretne megismerkedni, mit tudom én, Kate Moss-szal vagy Kate Winslettel vagy bármelyik híres csajjal, akinek olyan klassz ruhái vannak. De az ember nem mond olyat, hogy szeretne megismerkedni egy olyan nőnek a fiával, akit az anyja a tanácsülésekről ismer. Ha engem kérdeztek, Alicia anyja csak szeretett volna barátokat szerezni neki. Vagy legalábbis próbált olyan barátokat szerezni neki, akár egy fiút is, aki neki is tetszik. Hát, ez eléggé balul ütött ki, nem igaz?

Nem is igazán tudom, hogy miért mentem el, ha jól meggondolom. Vagyis ez nem egészen igaz. Azért mentem el, mert azt mondtam anyunak, hogy nem akarok elmenni, és nem akarok egy olyan lánnyal megismerkedni, aki tetszik neki. És anyu erre azt mondta: – De akarsz, hidd el.

És ezt halál komolyan mondta, ami meglepett. Ránéztem.

– Honnan tudod?

– Mert én már találkoztam vele.

– És szerinted olyan, aki tetszene nekem?

– Amennyire meg tudom állapítani, olyan, aki minden fiúnak tetszene.

– Úgy érted, hogy egy kurva?

– Sam!

– Bocs. De úgy hangzott.

– Pedig épp hogy nem ezt mondtam. Nagyon pontosan fogalmaztam. Azt mondtam, minden fiúnak tetszene. Nem azt mondtam, hogy neki tetszik minden fiú. Érzed a különbséget?

Anyu mindig azt gondolja, hogy szexista vagyok, úgyhogy próbálok óvatos lenni – nemcsak vele, hanem mindenkivel. Mert úgy tűnik, hogy vannak lányok, akiknél ez számít. Ha mond az ember valamit, ami nem szexista, mármint a megfelelő lánynak, akkor az a lány még jobban fogja kedvelni őt. Mondjuk, az egyik haverod elkezdi, hogy milyen hülyék a csajok, mire te, hogy Nem minden csaj hülye, és ettől lehet, hogy szimpi leszel. Persze világos, hogy csak akkor érdemes ilyet mondani, ha vannak lányok, akik hallják. Különben időpocsékolás.

De anyunak igaza volt. Nem mondta azt, hogy Alicia egy kurva. Csak azt mondta, hogy Alicia klassz csaj, és az nem ugyanaz, nem igaz? Utálom, hogy folyton igaza van. Na mindegy, szóval kezdett érdekelni a dolog. Anyu valakiről azt mondja, hogy klassz csaj… Ettől ez valahogy olyan hivatalos lett. Gondolom, látni akartam egy olyan csajt, aki hivatalosan jó csaj. De ez még nem jelentette azt, hogy dumálni is akarok vele. De meg akartam nézni, az biztos.

Asszem, nem nagyon akartam becsajozni. Soha nem jártam még senkivel hét hétnél hosszabb ideig, és abból a hétből kábé három nem számított, mert már nem igazán találkoztunk. Csak épp nem akartunk rögtön szakítani. Szóval pár hét együtt, aztán pár hét pihi. Tudtam, hogy később majd ennél jobban kell igyekeznem, de úgy gondoltam, boldogabb vagyok, amikor Nyúllal deszkázok, mint amikor ülök a Mekiben, és kukulok, és ül velem szemben egy csaj, akit alig ismerek.

{1} A „hawk” jelentése „héja”. (A ford.)