HERCZEG FERENC

ARANY HEGEDŰ

regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Felhők.

A királyi palota barokkupolái feketén és súlyosan sorakoztak az ég alján, mint útra kész elefántkaraván.

A budai várhegy fölött széles, aranysárga tűzfolyam ömlött végig az alkonyi égen. A tűzfolyamon sötétkék felhőgályák vonultak föl. Némán és komoran, alattomos sietséggel vitorláztak egymás nyomában. A fedélzeten bikaszarvú, oroszlánsörényű felhőemberek kuporodtak. Vájjon miféle vészes rakományt hoztak?

A tanár a Dunára nyíló széles ablakban állott és a vajúdó felhőket nézte.

Egyszerre megint visszaemlékezett arra, amire már régóta nem gondolt: hogy őt gyerekkorában valami különös, szinte személyes viszony fűzte az égen úszkáló felhőkhöz.

Hajdanában a felhők voltak az ő játszótársai, mint az ég angyalai az árva gyerekéi. Képzelete addig gyúrta, formálta őket, míg fehér asszonyokká, furcsa törpékké, aranyhasú sárkányokká, emberfejű paripákká nem lettek.

Voltak neki az égen jóbarátai és voltak ádáz ellenségei. A szelíd felhőasszonyok mosolyogva köszöntötték

a kisfiút, ha meglátták a szülei ház kertjében, a törpék gonoszul fintorgatták le rá a pofájukat.

De később is, küzdelmes ifjúságában, ha föléje akart emelkedni az élet porkörének és izzadtságszagának, garabonciás módjára megnyergelte a felhőket. A ragyogó végtelenségbe áramló természeti erők titokzatos képe egykettőre fölemelte őt oda, ahonnan derűs közömbösséggel nézhette a lenn nyüzsgő liliputiak vásárát.

A tűzfolyamot időközben már egészen ellepték a fekete gályák. Vájjon miféle rakománnyal terhesek? Lehet, hogy egy új végzetet hoznak az emberiségnek.

Nagy messziségből halk, egészen halk, mély zengésű hördülés hallatszott. Éhes felhőoroszlánok követelő szava. A Dunapart palotái meglapulva néztek farkasszemet a közeledő veszedelemmel.

A tanár háta mögött, a nagy függőlámpa fénykörében, az asszony beszélgetett két kis sógorával. Békés és bájos családi kép volt.

Katalin egy macskakölyköt tartott ölében. Ebben a házban, ahol nem volt gyermek, szerették az állatot és a virágot. A cica villámgyors mozdulatokkal viaskodott az asszony illatos kezével, olykor szelíden megharapta rózsás ujját.

A kandalló mellett nagy fehér kutya feküdt elnyújtózva. Alvást színlelt, de azért irigyen szemmel tartotta a cicát, amelynek viselkedését egyenesen botrányosnak találhatta.

A két fiú egyenruhában volt, — ők most szolgálták önkéntes évüket, — jelenleg éppen kaszárnyái kalandokkal mulattatták sógornőjüket.

— Himmelreich önkéntes házitelefónt hozott édesapja gyárából és azt fölszerelte az örszobában, — mesélte Palkó káplár.

— Ne mondd! És minek a telefon? — kérdezte Kata, mintha az eset roppant érdekelné.

Péter káplár furfangosan nevetett.

— Arra kell, hogy figyelmeztessék az osztályt, ha Milka százados belép a kapun.

— No nézd! — mosolygott a sógornő megértőén.

— A százados úr persze észrevette a telefont, rapportra rendelte az egész társaságot és mindenkit lecsukatott...

— De mi nem adtuk ám be a derekunkat, — kapta el a szót a másik fiú, — mi fényjelzést adtunk az osztálynak...

— Fényjelzést? — csodálkozott Katalin.

— Igen, egy villamoslámpával, amit Himmelreich hozott... Sárkány Guszti tudja a Morse-jeleket... De Milka százados ezt is megtudta és megint becsukatta az egész társaságot...

— A százados csomót keres minden kákán, — mondta Pál, örvendve a népies szólásnak.

— A múlt héten megtudta álarcosbálunkat is. — folytatta Péter.

— Haj haj! Hát álarcosbál is volt a kaszárnyában?

— érdeklődött a sógornő.

— Igen, az önkéntesek hálótermében. Robek Kornél kimaszkírozta magát Milka századosnak és lóháton díszszemlét tartott az osztállyal.

— Ki volt a ló? — kérdezte Kata.

— Én, — vallotta be Palkó szerényen.

— Egypár bundás is feljött a földszintről, azok kifordították egyenruhájukat és kócbajuszt ragasztót-

tak... Azt hitték, lesz innivaló. A mulatság vége nagy pokróccsata volt. Persze ennek is becsukás lett a vége.

— Mondok valamit, — szólt Pál káplár ravasz arccal — de ez még titok, mert szigorúan tilos: holnap teát főzünk a hálóban.

— Gyerekek, — mondta Kata — fogadjunk, hogy én már tudom a teaestély végét. Milka százados le fogja csukatni az egész zsúrtársaságot. Hiszen ez már olyan, mint a skót balladákban a refrén.

A két fiú kiábrándultán mosolygott, Péter a kezével legyintett. Most egyszerre megértették, — hiszen eszes fiúk voltak — hogy milyen éretlenek ők tulajdonképpen.

Az egész fecsegés különben csak arra való volt, hogy jobban teljék az idő. Péter, Pál és Kata sógornő esze másutt járt, ott, ahol a hallgatag tanáré. Valami rettenetes izgalom erjedt a szívükben, ugyanaz az izgalom, melynek magját az idő elvetette már egész Európában.

— Miféle vadállat az a Milka százados? — kérdezte rövid hallgatás után Katalin.

A fiúk csodálatosképpen védelmükbe vették a kaszámyarémet.

— Nem érti a tréfát, az már szent igaz, de jó katona, ideális katona.

— Vasember! A fél kezével fölemel egy bakát, bornyústul, mannlicherestül! — mondta Pál áhítattal.

— Zseniális ember! — toldotta meg Péter a rajongás hangján.

— Azért, mert fölemeli a bakát és a bornyút? — kérdezte Katalin.

— Zseniális muzsikus. Mesésen gordonkázik. Mikor

terepfölvételt csináltunk, egy budai korcsmában ebédeltünk, ott zongora is volt... Zongorázni is tud. És nem cigányosan, hanem Beethovent, Bachot, Wagnert, mindent...

Mikor már itt tartott a társalgás, Katalin egy kulcsrajáró dobozból három töltött csokoládét vett elő. Komoly arccal kettőt odaadott a fiúknak, egyet megtartott magának. Mély csendesség lett, amint áhitatos gonddal hámozni kezdték a sztaniolt, mert a nyalánkságot mind a hárman imádták.

A fehér kutya fölkelt a kandalló mellől, érdeklődve, de tempósan asszonyához lépett és térdére tette okos nagy fejét. Szalonebbé átkefélt parasztkuvasz volt, s Kántor névre hallgatott, talán azért, mert falusi szokás szerint meg szokta énekelni a teliholdat.

Komolyan és figyelmesen nézte, mit művel Katalin, (nagyon érdekelte minden, ami összefüggésben volt az evéssel), közbe bizalmatlan, sőt rosszaié pillantásokat vetett a ficánkoló cicára is. Az pedig megszeppent és hirtelen iramodással az asszony hóna alá menekült. Egészen eltűnt a házi kimonó kék selymében, csak kerek kis feje látszott ki, amint ijedten és mégis hihetetlen impertinenciával farkasszemet nézett Kántorral. A kuvasz annyira szemérmetlennek találta viselkedését, hogy bosszúsan elvakkantotta magát.

A három gyermek — hisz Kata csak négy esztendővel volt öregebb az ikreknél — ezen úgy elkezdett kacagni, hogy jókedvük odacsalta a tanárt is.

A fiúk egy gyors pillantást váltottak egymással: megkérdezzük tőle? — Eddig nem merték háborgatni gondolataiba mélyedt bátyjukat, de most nyelvükre kívánkozott, ami szívüket nyomta és ami jobban izgatta és érdekelte őket a kis macskánál és Kántor kutyánál, sőt jobban még a töltött csokoládénál is.

Lesz-e háború? A háború hetek óta ott függött a szívek fölött, mint a zivatar a város háztetői fölött.

Péter igen nagyon félt, hogy »megint csak mi leszünk az okosabbak«, ami Pál nézete szerint „nagy kárára volna a monarchia tekintélyének”.

Ök ketten már hetek óta olyan epedő türelmetlenséggel várták a hadüzenetet, mint gyermekkorukban a karácsonyestét és egyáltalában mindent, ami új és szokatlan, ami meglepetésekkel, fölfordulással és izgalmakkal jár. És valljuk meg: háborúpártivá tette az ikreket az a sejtelmük is, hogy az ágyúk dörgése kellemesen félbe fogja szakítani a tanulást az önkéntesi iskolában.

De mielőtt még kimagyarázhatták volna magukat, egy felsőbb hatalom kért szót: a zivatar.

Olyan rettenetes égzengés támadt, hogy a ház megrendült alapjaiban. Gyémántos villámkardok százai szabdalták a fekete éjszakát és harsogó özönvíz szakadt a háború forró lázában álmodozó város nyakába.

Néhány szót az ikrekről. Mert Péter és Pál ikrek. Féltestvérei a tanárnak — nekik más édesanyjuk volt, — és tizenöt esztendővel fiatalabbak bátyjuknál.

Igen hasonlítanak egymáshoz. Ha valamelyiküket külön kapja az ember, akkor nem könnyű kisütni, hogy Péterrel vagy Pállal van-e dolga, ha azonban együtt vannak, akkor szembetűnő, hogy Péter valamivel izmosabb, barnább és komolyabb, Pál pedig egy szikrányival leányosabb és éretlenebb is, mint a másik.

Nem tudnak ellenni egymás nélkül, bár állandó torzsalkodás folyik köztük. Ha Pál valami sületlenséget mond, akkor Péter lesújtó pillantása arcába kergeti a vért; ha meg Péter kissé nagyképűen viselkedik, ami olykor ugyancsak megesik, akkor Pál pukkadozik a nevetéstől, ami viszont Péter arcára festi a szégyen bíborát. Szóval ők ketten igen jól kiegészítik egymást.

Különben feltűnően csinos fiúk. Két karcsú Cherubin. Természetes kecsességük azonban némi vizslakölyök-esetlenséggel párosul. Alapjában véve igen szerény fiúk, de mivel néhanapján attól félnek, hogy valaki mulyáknak tarthatná őket, tehát a szerénységük olykor minden bevezetés és átmenet nélkül hajmeresztő vakmerőségbe csap át. A viselkedésük így igen különös vegyüléke a szerzetesnövendék és Bussy d’Amboise modorának.

A szemük egészen egyforma: nagy, lelkesen ragyogó, tiszta gyermekszem. Ez a két szempár állandóan meleg hódolattal mosolyogja körül a sógornőt, akibe a két önkéntes, anélkül hogy maga is sejtené, a férfiasság első tavaszi zsendülésével beleszeretett.

Ez az érzés kimondhatatlanul gyöngéden és édesen muzsikál vérükben és leheletszerüen finomszövésű csipkeszőnyegként borul Katalin asszony keskeny lába elé...

A tanár, aki minden emberi dologban fatálisán éleslátó, oda is ellát, ahová sohasem néz és jobban megérti ezt a különös dolgot, mint akár Katalin, akár maguk az ikrek, de nem tartja szükségesnek, hogy beszéljen róla. Vannak gyöngéd, opálfényü tengeri állatkák, amelyek szomorú és rút halált szenvednek, ha hozzájuk nyúl az ember.

A sógornőjükért csak rajonganak, de a bátyjukat szinte már istenítik az ikrek. Ami jóban részük volt eddigi életükben, azt körülbelül mind a tanárnak köszönhetik. Amióta Arató István, a járványos betegségekről kiadott híres tanulmányaival megnyerte a Nobel- díjat, azóta a fiúk szemében a szellem birodalmának királyi trónusán ül. Ök maguk, a rokonság révén, egyelőre hercegi méltóságra emelnek igényt.

Szóval minden jól volna úgy, ahogy van: István bácsi a világ legkülönb embere, Katalin a földkerekség legfinomabb sógornője, a fehér kutya igen derék állat, a kis macska, mely Kata ölében hentereg, roppantul helyes cica és egyáltalában, élni és nevetni igen kellemes foglalkozás.

Minden jól van úgy, ahogy van, csak az a bizonyos nyomás enyhülne már az emberek szívén...

A szél üvöltésén, a mennydörgés és a vízcsobogás lármáján valami érces hang akart keresztülfurakodni. A zivatar dörgése tízszer is elnyelte, de éles zengésével újra és újra keresztül ásta magát, előbukkant az éjszakából, mint a mesebeli gödölyék a farkas gyomrából.

Az ikrek fülelni kezdtek. Egy ezerszer hallott, ősrégi és mégis új, meglepő, álomszerűén idegen, mély, súlyos és fájdalmas zengésű szó rémegtette meg és nyűgözte le a várost: Háború!

Fekete embertömeg szaladt végig a Dunasoron, a vízben gázolva, a szélviharral viaskodva, mintha maga is alkotórésze volna a zivatarnak.

Rézkürtök harsogása, rekedt ordítozás kelt versenyre az égzengéssel.

Az ikrek villogó szemmel néztek össze, majd fölpattantak és kirohantak a nyitott erkélyajtón.

Odalenn katonazenekar a Rákóczi-indulót játszotta. A vérforraló hangok kevélyen, panaszosan és fenyegetően üvöltöttek a harsogó éjszakában, fölverve az ázott házfalak visszhangját. Ez a magyarság igazi himnusza! Vad és szomorú hangjai mellett hány kétségbeesett attak tört már össze a kemény kőfalon, mely rabságban tartja ezt az országot!

Az induló szól és a fölkavart levegőben, mint delfinek a hajócsapásban, sápadt árnyéklégiók úsznak: a fejedelem kurucai, a vörössapkások és mindazok a dicsőséges legyőzöttek, akik Rákóczi zenekísérete mellett mentek a halálba.

Éljen a háború! Valami imponáló vadság és makacsság volt ebben a tüntetésben, amelynek tüzével nem bírt sem a szélvész, sem az özönvíz.

A háború! A békében felnőtt nemzedék tegnap még nem értette meg, nem hitt benne. De most, midőn súlyos góliátléptekkel csörömpölt végig az utcán, most minden ablak és minden szív megnyílt előtte, az emberek fölismerték és mámoros ujjongással köszöntették. Ezeresztendős csatamezők gyepe alatt korhadó ősök vére pezsdült meg az emberek ereiben.

A háború! Az ikrek eszeveszetten táncoltak és rikoltoztak odakünn az erkélyen, a szakadó esőben. Katalin pedig lázas sietséggel összeszedett minden virágot, ami a szobában volt és kiszórta az ablakon, a tüntető tömeg fejére, a bevonuló háború vaspatkós lába elé.

A zene elvonult, beleolvadt a tomboló orkánba és a fiúk bőrig ázottan polkáztak be az erkélyről.

— Hamar, hamar! A kaszárnyába! Készülődni kell! Éles töltést kapunk! Holnap indulunk! Talán még az éjjel!

Lángoltak és ragyogtak, boldogok és szépek voltak. Elsiettek.

Most már tudta István, hogy miféle rakományt hoztak az égen úszó felhőgályák. Új végzetet hoztak az emberiségnek. Egynéhány embernek hírt és dicsőséget, ezreknek gazdagságot, százezreknek halált, millióknak gyászt és szenvedést.

Katalin.

A zivatar elvonult és éjszakára elcsendesedett a város is. Sok fiatal asszony még álmában is görcsösen fogta katonaköteles urának kezét, de kívül az utcán erélyesen kilépő szöges talpak csattantak meg, olykor pedig duhaj nótázás hallatszott: a helyőrség legényei rajzottak a városban, a hadüzenet következtében megnövekedett önérzettel.

A budai hegyek fölött hosszan elnyúló, sápadt felhők pihentek mozdulatlanul a holdfényben; az ember azt hihette volna, az égiháború halottjai.

Arató hálószobája elsötétedett, a tanár ágyában feküdt, midőn Katalin megjelent a küszöbön.

A kecses árnyékképe mögött világos volt a másik háló. Kék bársonyfészek volt az asszonyé, a lámpa fénye is kék selymen szűrődött keresztül, miért is a szoba kissé hűvös és méla benyomást tett, akár a hableány kristálybarlangja.

Katalin tétován állott az ajtóban.

— Nem alszom, — biztatta az ura.

A selyemkimonó megsuhant és az asszony odaült az ágy szélére. Rögtön utána parányi gombolyag galoppozott be a világító ajtókereten: Katalin kis macskája volt, mely púpos háttal és fölnyujtott farkkal iramodott az asszony nyomában.

Katalin jóidéig hallgatagon ült, majd halkan és panaszosan mondta:

— Nagyon szomorú vagyok.

A háborús mámorra már elkövetkezett a kijózanodás... Amióta asszony volt, annyira elszokott minden szenvedéstől, hogy ez úgy hatott reá, mint valami nagy igazságtalanság.

— Szomorú vagyok, félek attól, ami jönni fog... Eddig olyan jó volt élni! Most tudom csak, hogy milyen jó volt! De most már úgy érzem magamat, mintha egy rettenetes kéz leemelte volna fejem fölött a háztetőt...

Egy forró könnycsepp hullott Arató István nyakára. Lám, ez tehát komoly? Magához ölelte feleségét. A gyöngyvirágszagú kimonó vékony selymén keresztül érezte ifjú szívének dobogását.

— Tudja mit kellene tenni? — susogta az asszony.

— Hazamenni Harkályvárba, összebújni és aludni és ki nem jönni többet, míg véget nem ér a háború.

Ezt a mesélő gyermek hangján mondta.

Harkályvárnak nevezték az ő oltvai házukat, ahol házaséletük első hónapjait töltötték.

István lecsókolta a felesége könnyeit. Eddig még sohasem látta sírni, — de igen, egyszer, de akkor is a boldogságtól — és az asszonyi könnyek most hulló szikraesőként égették szívét.

Hát igaz, eddig nyár volt és közös útjok virágos kerteken kanyarodott végig. Tegnapról mára ősz lett. És mi lesz holnap? Holnap talán már havas pusztákon fogunk járni.

— Okosnak kell lenni, Kató, okosnak és bátornak...

Katalin dacosan rázta meg a fejét.

— Könnyű maguknak, könnyű a férfiaknak! A férfiaknak a háború egy vad sport... Aki elesik, az ott marad és nincs tovább. De aki itthon marad, de az asszony —!

— Igazad lehet, a háború tulajdonképpen az asszonyszívek csatája, — mondta elgondolkozva a tanár. — Minden katonát, aki a harctérre megy, egy asszony, egy anya, egy feleség szive kíséri. És minden golyó, amely talál, egy asszonyt sebez meg. Elgondolni is rettenetes, hogy milyen tömege a fájdalomnak fog itt fölhalmozódni!

Ezzel ugyan nem vigasztalta meg Katalint...

— De hát az élet nem majális, — folytatta István — te pedig hál' Istennek, nem vagy afféle ruhás baba, hanem homo sapiens. Nemcsak a nemesség, az értelem is kötelez... És minden anyától lett embernek, legyen hím vagy nöstényke, az a kötelessége, hogy tisztességgel viselje el az élet bajait és hogy méltósággal nézzen szemébe az elkerülhetetlen végnek, a halálnak.

A halál! Katalin megborzongott... Nem, a halál gondolatával ő sohasem fog megbékülni, a halált ő sohasem fogja megérteni. Ha arra gondolt, hogy ő, Katalin, egyszer ott fog feküdni, mereven és hidegen, égő viaszgyertyák közt a koporsóban, akkor sírni és sikoltozni tudott volna, akkor úgy érezte, hogy az egész életnek semmi értéke és semmi értelme nincs.

Katalin hirtelen átölelte István nyakát és odaszorította nedves és forró arcát az uráéhoz.

A tanár ekkor egy kis fájdalmat érzett a mellén, az

aranyérem szorította, mit felesége a nyakában hordott. A régi érmet, amely az asszony védőszentjét, alexandriai Szent Katalint ábrázolta, még leánykorában ajándékozta neki.

— És maga... maga mit fog csinálni? — kérdezte az asszony.

Arató megértette a kérdést, de jó ideig nem válaszolt. Katalin karjának szorítása azonban mind görcsösebb lett.

— Holnap fogom megtudni, mikor kell bevonulnom, — mondta később Arató.

A nyomás a nyakán hirtelen engedett. Ijedt csendesség lett a szobában.

— De hiszen magának nem kell bevonulnia! — tört ki Katalin. — Maga egyetemi tanár... csak egy szavába kerül és fölmentik!

—• Abban állapodtam meg a miniszterrel, hogy felügyelője leszek a határszéli járványkórházaknak. Ott talán hasznomat vehetik.

Katalin egyébként magázni szokta urát, de most tegezte, miközben panaszosan mondta:

— El akarsz hagyni? Amióta a tied vagyok, egy napig sem voltam még magamra.

A tanár megsimogatta az arcát.

— Kató, Kató, hát nem szégyelled magadat? Ilyen komoly időkben nem illik, hogy akkora kázust csináljunk magunkból.

Katalin némán ült az ágy szélén. Agya azonban erős munkában volt. Végül odahajolt urához és különös, gyerekes kajánsággal mondta:

— István, nekem van ám valamim!

— Micsodád van?

— Mérgem van.

— Mérged? Miféle mérged?

— Jó, finom mérgem; gyorsan és biztosan ölő, fájdalom nélkül ölő.

— Minek az neked? És hol szerezted?

— Loptam a laboratóriumból... És azt előre is mondom: hiába követeled vissza, nem adom! És megtalálni sem fogod soha, olyan jó helyen rejtegetem!

— De hát mit jelent ez? Minek neked méreg?

— Azt jelenti: ha te meghalsz, én utánad megyek!

— Kata! — korholta bosszúsan, de alapjában véve meghatottan a tanár, — miféle gyerekes beszéd ez?

Az asszony fölemelte jobbik karját, amelyről lecsúszott a bő ruhaujja, úgy hogy karcsú karja fehéren világított a félhomályban.

— Utánad megyek, Isten engem úgy segéljen!

A tanár ijedelme láthatóan örömet szerzett az asszonynak. Ragyogott és lángolt a jókedvtől, amint boldog ficánkodással odavetette magát melléje.

— Megesküdtem, most már rendben vagyunk, barátom...

— Csakhogy az ilyen gyerekes esküdözéseket nem könyvelik ám el a mennyországban!

— Hát nem te mondtad: tisztességgel viselni az élet bajait és méltósággal szembenézni a halállal? Hát nem te mondtad?

— Az a halál, amelyről te beszélsz, nem méltó Arató Istvánnéhoz; az öngyilkosság a zavaros fejű, félművelt emberek kibúvója.

Katalin nem haragudott meg, hanem egészen közel bújt urához és forró susogással kérdezte:

— Hát mondja: maga tudna nélkülem élni?

Erre nem akart válaszolni a tanár, csak erősen magához szorította Katalint. Az pedig szárnyukra eresztette fantáziájának színes sólymait.

— A mérget nem adom vissza... És hidd el, ha téged valami baj ér, akkor a legokosabb dolog, amit egyáltalában tehetek, ha utánad megyek... Nem is a fájdalom fog megölni, magamtól fogok meghalni, mert nélküled semmi alapja, semmi célja és semmi jogosultsága az életemnek...

Mint máskor gyakran, most is elragadták és meghatották saját szavai. Azt mondta:

— Én csak azóta élek, amióta a tiéd vagyok és csak addig élhetek, amíg a tiéd maradhatok... Azt hiszem, egészen bátran visszaadhatnám a mérget, mert abban a percben, amikor te meghalsz, nekem méreg nélkül is végem lesz... Én a te árnyékod vagyok, melyet a te profilod vetített bele az életbe. Ha elalszik a fény, akkor nem kell az árnyékot külön megölni, magától is elmúlik.

Remegett az indulattól, egészen megmámorosodott saját szavaitól.

— Nem is házasság, ami köztünk van, sokkal több annál, sokkal szentebb, mélyebb, szorosabb valami... — susogta elragadtatással. — Minket nemcsak pap esketett, minket a természet szánt egymásnak és az Úristen áldott meg...

Nem tudott tovább beszélni, a sírás elfojtotta szavát.

István mondani akart valamit, de az asszony szájára tapasztotta kis tenyerét, hogy most ne beszéljen és édesen sírt tovább a nyakán.

Azután hirtelen fölkelt. Érezte, hogy most már

csak egy szót mondhat még, ami méltó ahhoz, amit már elmondott.

— Szeretlek! — suttogta és kiosont a szobából.

István elgondolkozva bámult a sötétségbe.

Egyszerre valami halk és szelíd dorombolást hallott maga mellett. A Katalin kis macskája volt, amely gomolyaggá csavarodva feküdt a paplanon.

— Kató! — kiáltotta a tanár — itt felejtetted a macskádat!

Katalin, akinek vetkőződése már előrehaladott stádiumban volt, egy vidám és meglepett kis sikoltást hallatott a szomszédból, majd a szobaleánynak csöngetett, hogy vigye ki a cicát.

Közbe nevettek és így a hadüzenet napja elég vidáman végződött.

Volt valami igazság abban, ha Katalin azt mondta, hogy ő csak azóta él, amióta Arató felesége.

Ő is Oltván, abban az erdélyi kis városban született, amelynek a honfoglalás óta Arató István volt legnevezetesebb fia.

Oltva ősrégi, zegzugos, álmos és bájos fészek. A főutcáját árkádos régi házacskák szegélyezik.

A sebesfolyású Oltva folyón átvezető fedett régi fahíd mellett áll a Gráczián-ház. Az öreg Gráczián — ifjabb éveiben némi szerepet vitt az oltvai takarékpénztár életében, — a mi időnkben pufók, sárgaképü, dülledtszemű ember volt. Keveset beszélt, mindig fekete selyemsapkát viselt fején és ritkán ment ki az utcára. A felesége nevetségesen hasonlított hozzá és elhízott árnyékként tett-vett a házban, amelyre örökké fülledt, szinte kísérteties csend borult.

Ebben a házban nőtt fel Katalin. Öreg Gráczián a nagyapja volt. A szüleit nem igen emlegette senki, ha azonban történetesen mégis szóba került Kata édesanyja, akkor Grácziánné asszony sírva fakadt, ha meg Kata édesapját hozták szóba, akkor Gráczián uram azt mondta: a gazember!

Katalin édesapja Zolky Elemér volt, a szép Zolky, a kolozsvári színház szerelmes színésze.

A művész egyszer ott nyaralt Oltván, amelynek természeti szépségeit és klímáját valaki nagyon földicsérte neki. Zolky jól érezte magát a városkában, de ebben a főérdem nem a klímáé, hanem Grácziánék Emília leányáé volt...

Emília kisasszony akkoriban már nem volt egészen fiatal leányzó, duzzadt és viruló szájával, gyöngéd nézésű szemével, gömbölyű termetével inkább asszony benyomását tette.

Mondanom sem kell talán, hogy Emília rajongott a művészetekért, hogy ügyesen festett, jól zongorázott, hogy szépen énekelte a Si vous n'avez rien á me dire-t és a Hét csillagból áll a göncölszekeré-t, hogy emlékalbuma volt, amelyben a városban megforduló hírességek megörökítették nevüket és hogy gőgös visszavonultságban töltötte napjait, mivel az oltvai aranyifjúság képtelennek mutatta magát arra, hogy kövesse szellemének magasabb röptét.

Zolky Elemér beírta nevét Emília emlékkönyvébe. Többször is elment még a Gráczián-házba, később mindennapos vendég lett ott, végül már éjnek idején is látták a fahíd tájékán. Szóval, a baj megtörtént.

A télen Gráczián uram Kolozsvárra utazott, hogy »komolyan beszéljen# a művésszel. A művész azonban

meglehetős alávalóan viselkedett. Hogy ő igazán nem érti, mit akarnak tőle, Emilia kisasszony elvégre nem iskolásleány már és tudhatta, mit csinál... Az öreg úr birsalma színű arca ekkor céklavörös lett, szó nélkül sarkon fordult megint és hazautazott Oltvára.

Áprilisban megszületett a gyermek, az anya azonban meghalt. Pedig a nagytapasztalatú asszonyság, aki az eseményeket intézte, éppen fordítva tervezte a dolgot...

Mire kis Katóka három esztendős lett, a szép Zolky megint megfordult a városban. Valószínű, hogy megfeledkezett régi kalandjáról, különben talán mégsem ment volna Oltvára vendégszerepelni.

Valaki emlékeztette reá, hogy neki itt egy kisleánya van és a művész a színházi próba után, szokott szelességével, betoppant Grácziánékhoz.

Mikor meglátta Katókát, letérdepelt előtte, megölelte, nevetett és sírt, miközben valódi könnyeket hullatott, majd bocsánatot kért Katókától és az egész világtól, és azt követelte, hogy a gyermek szólítsa őt apukának, mert, mint mondá, a vér nem válik vízzé... Azt is mondta, hogy most új korszaka kezdődik az ő életének.

Este Bánk bánt játszotta, a babérkoszorút pedig, mit a nőegylet adott fel a színpadra, kivitte a temetőbe, Emilia sírjára, miután előbb leszedte róla a selyemszalagot. Födetlen fővel állott a sírnál és azt mondta: Emíliám, drága, jó Emíliám!

Az oltvaiak úgy találták, hogy ez kegyeletes, szép cselekedet volt, Zolky pedig azt mondta a kávéházban, hogy ezzel egy erkölcsi adósságot rótt le a megboldogulttal szemben.

Másnap megint elment Grácziánékhoz és kijelentette, hogy jövőben ő fog gondoskodni Katóka nevelésének költségeiről, ez neki nemcsak szent kötelessége, de apai joga is. Oly szívhezszólóan kért, könyörgött és követelődzött, hogy végül is meg kellett vele egyezni húsz forint havi tartásdíjban.

A művész másnap elutazott és elsején pontosan meg is küldte a húsz forintot. Két hónapig még rendesen fizetett, de azután megúnta a dolgot, abbahagyta és Gráczián uram sürgető leveleire sem hederített.

Katóka nem látta többet édesapját. Később arcát is tökéletesen elfelejtette; amire máig is élénken visszaemlékszik még, az egy aranygombos, égszínkék selyemmellény, amelyet a szép Zolky látogatása alkalmával viselt.

Az öreg Gráczián minden komolyabb ok nélkül olyasmit képzelt, hogy a világ állandóan szemmel tartja az ő családját és hogy tisztesség és fedhetlenség dolgában a Grácziánoknak fokozottabb kötelességeik vannak más közönséges halandóknál. Ezért Emília leányának bűnbeesése annyira lesújtotta, hogy holta napjáig kerülte az embereket. Valóságos kriptaéletet élt a vén feleségével együtt és Katóka lett a kripta harmadik lakója.

Az öregúr titokban azt remélte, hogy a jó Isten idejében magához veszi majd a kis árvát. Mivel azonban a jó Istennek láthatóan más egyéb tervei voltak Katókával, Gráczián uram melankóliája elkeseredéssé fajult.

Annyit mégis elvárhatott volna, hogy a kisleány alázatos és mintegy bűnbánó magaviseletével igyekezzék enyhíteni exisztenciájának szégyenét. Katóka azonban úgy viselkedett, mintha a szénája legjobb rendben volna.

Ha a lépcsőn ugrándozott, vagy ha sohasem hallott nótákat dúdolt az udvaron, akkor Gráczián szemrehányóan nézett a feleségére. Hallod ezt, hallod?

Ha kis Kató tarka pántlikát kötött vékony varkocsára, akkor nagyapó fájdalmasan fölmordult: Még ezt is?

És mikor a kisleány egy nap kijelentette, hogy szeretne táncolni tanulni, táncolni, mint a többi kisleány: az öreg úr nem talált fölháborodása számára méltóbb kifejezést, mint hogy elkezdett rémesen hahotázni.