GÁRDONYI GÉZA

ZÉTA

SZÍNMŰ

ISBN 978-615-6798-00-8

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK:

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS.

VÁLTOZÁS.

VÁLTOZÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

VÁLTOZÁS.

VÁLTOZÁS.

SZEMÉLYEK:

MAKSZIMINOSZ              ü
PRISZKOSZ                       ï
VIGILÁSZ                           ï
VALERIOSZ, százados        ý A kelet római birodalom követsége
RUSZTIKIOSZ, kereskedő  ï
ZÉTA, szolga                        ï
NIGRÓ, szolga                     þ
CSÁTH                     ü
EDEKON                  ý hun főurak
ORESZTESZ             þ
EMŐKE, Csáthnak a leánya
CSÁTHNÉ, Emőke mostohája
DSIDSIA, Csáthék rabja
DEÉL, szökevény rabszolga
RIKA, királyné
CSABA, királyfi
CERKÓ, udvari bolond
VEZETŐ
SZABAD-GÖRÖG
UZURA
ÖREG LANTOS
IFJU LANTOS
AJTÓNÁLLÓ
LEÁNY
HUN HARCOS
TÁLTOS
MÉNASÁGH, a király iródeákja
CSOKONA
ATILLA
BARAKONY
EGY HÖLGY (hun)
EGY DIÁK
EGY HUN SZOLGA
RÓMAI KATONA

Hun gyermekek, Síposok, Kobzosok, Katonák,
Idegen népek, Főurak, Rabszolgák, Foglyok.

A második és harmadik felvonást másfél-évi időköz választja el.

A második és harmadik felvonás 3-3 szakaszra oszlik, de a változások szünetei csak két-három percig tartanak.

ELSŐ FELVONÁS

Kis hun-sátortelep erdőszélen.

Jobbra az előtérben terebélyes és díszes római sátor. (Csak az eleje látszik.)

Szintén jobbról a háttérben díszes hun sátor. Az ablak nyílásán csipkekárpit. A bejárat fölött címerszerű jelvény: vörös kézben két kard, s a kardok fölött nap. (A német mintájú pajzs-alak mellőzendő. A keret egyszerű kör.)

Balról egy egyemeletes székelyesen faragott faház. Ajtajához négy vagy öt falépcső emelkedik. A ház előtt néhány fiatal fa, üde májusi lombozásban.

A római sátor mellett kosár van, s abban tökkobakok. Mind a két sátor előtt tábori székek.

A palota lépcsőjén lándsás vén hun űl mozdulatlanul, bóbiskolva. Egy másik ilyenféle őr (Uzura) a Csáth-sátor előtt a gyepen.

I.

EDEKON, VALERIOSZ, PRISZKOSZ, MAKSZIMINOSZ, ZÉTA, DEÉL,
RABOK, HUN FEGYVERESEK, RÓMAI KATONÁK, HUN GYEREKEK, NIGRÓ.

A rabok középen állanak. Tizenhét rongyos, porosruhájú lánczravert ember. Néhány római katona őrzi őket.

MAKSZIMINOSZ. (Hivatalos száraz hangon Edekonnak.) Ezennel átadom a szökevényeket felséges Atilla király megbizottjának, Edekon úrnak.

EDEKON. Ezennel átveszem a hun szökevényeket felséges Teodózius császár követétől, Maksziminosz úrtól. (A hun katonáknak.) Vigyétek a rabokat a királyi sátor elé. (Deélre mutat.) Ez az egy itt marad. Ez majd Csáth úrhoz megyen. (Könnyü meghajlással üdvözli a római követeket. Ezek is viszonozzák. A hun katonák a rabokat hátra elkísérik. A római követek visszatérnek a sátorukba.)

NIGRÓ. (Arab eredetü szolga.) (A bámészkodó hun gyerekekre riaszt olyan mozdulattal, mint mikor a béka vizbeugrik.) Huss!

GYEREKEK (ijedten szétrebbennek. NIGRÓ, a sátor mögé megy).

II.

DEÉL, ZÉTA, EGY RÓMAI KATONA.

DEÉL (leűl a földre).

ZÉTA (a sátor előtt tábori széken űl és gyöngyvirágot rendez kosárba olymódon, hogy később az egész munkája egy jókora menyasszonyi csokorhoz hasonlít).

NIGRÓ. (Mikor jelen van, egy kiakasztott római tóga szegélyéről a sarat keféli, dörzsölgeti.)

KATONA. (Zétának.) Nem mondták, hogy őrizzem, de nem merek elmenni.

ZÉTA. Át van adva. A hunok ügye, hogy őrizzék. Ez különben őrzetlenül is alig áll a lábán.

KATONA. Akkor hát szervusz. (Balra el.)

ZÉTA. (Deélhez a jólelkü ember érdeklődésével.) Te nem az Atilla szökevénye vagy?

DEÉL. Nem. (Kedvetlenül beszél, a kérdés és feletet közt szünet van. Deél nem néz Zétára, csak mikor jelzem.)

ZÉTA. Akkor a te sorsod könnyebb mint azoké.

DEÉL. Az én sorsom? (Feléje pillant, tehát nem reá, aztán ismét maga elé néz.) Szivesen elcserélném akármelyikével.

ZÉTA. Öltél?

DEÉL. (A fejét rázza és csak fejtagadás után szól.) Nem.

ZÉTA. Loptál?

DEÉL (mint előbb). Nem.

ZÉTA. Megverted a gazdádat?

DEÉL. (Szemöldökét megvetőn emeli. Az unalom hangján és nyugalmával.) Éppen azt löhet!

ZÉTA. Hisz akkor semmi baj sincs! Te talán... Szép a felesége?

DEÉL. (Könnyedén nemet int.)

ZÉTA. Akkor nem értem, mit lóg úgy az orrod? Hallod-e: megkérem az uramat, hogy szóljon érted Csáthnak.

DEÉL. Csáthnak? (Buta visszhangképpen.)

ZÉTA. Annak hát. Vagy nem annak a lovásza voltál?

DEÉL. De. Csakhogy az mög nem bocsát. Soha sönkinek mög nem bocsát. Ha meg olyan vóna, hogy mindönkinek mögbocsátana, neköm akkor se.

ZÉTA. (A boroskosárból egy kobak bort ad neki.) Nesze egy kis bor. Ha már igy rád szakadt a szomorúság, legalább igyál.

DEÉL. Köszönöm. (Iszik. Beszéde ezentúl elevenebb.)

ZÉTA. (A munkában az érdeklődés folytán Deél eltávozásáig szünetel.) Mégiscsak valami kutyanyomba hágtál!

DEÉL. (Zétához fordulva.) Ha éppen tudni akarod, hát az minden bűnöm, hogy ránéztem a leányára.

ZÉTA. Értem. És a leány, az is rád nézett.

DEÉL. (Maga elé néz.) Soh'se beszéltem vele.

ZÉTA. Hát akkor mi rosszat cselekedtél?

DEÉL. (Maga elé.) Hát ha éppen tudni akarod, vesszőt irattam neki, oszt bedobtam az ablakán.

ZÉTA. Micsoda vesszőt?

DEÉL (ránézve). Nálunk csak a királynál irnak papirosra, a deákok. Mink vesszőre irunk, arra se tintával, hanem késhegygyel, oszt nem is mink írunk, hanem a táltos, mer a hun nem tud írni. (Fájdalmasan.) A lábam! Nézd, hogy feltörte a bilincs!

ZÉTA. (Mély részvéttel.) És te igy jöttél?

DEÉL. (Vállat von.)

ZÉTA. (Dsidsiának, ki nincs a szinen.) Te leány! Nem adhatnál valami rongyot?

III.

ELŐBBIEK, DSIDSIA.

DSIDSIA. (Előjön a sátor mellől) Micsoda rongyot? (Nem ezen a hangsuly: rongyot, hanem ezen: micsoda?)

ZÉTA. Valami vászonrongyot.

DSIDSIA. (Sajnálkozva.) Nem adhatok, nincsen.

ZÉTA. (Gyors mozdulattal hasit a saját ingéből. Dsidsiához, félvállról.) Nem ismered? (Beköti Deél lábát.)

DSIDSIA. Nem. (Deélre néz.)

DEÉL. Ez belső szolga. Én kívül szolgáltam. Annyi száz szolga van ott. Nem ismert. (Zétának, ránézve.) Áldjon meg az Isten!

DSIDSIA. (Bámulva nézte a lábkötést és Zétát. El a Csáth sátor mögé. Útjában még egyszer visszapillant Zétára.)

DEÉL. (Az elbeszélést folytató hangon.) Hát vágtam egy rózsavesszőt, oszt elvittem Bogár táltosnak. Mondok: Ezt egy leánynak küldeném, egy főuri leánynak; rója rá, hogy izé... (A hüvelyk újjával gesztikulál, mint a parasztok szoktak, mikor valamit elsorolnak.) - "Az szereti őtet, aki rá se nézhet". Hát rá is rótta szépen, hogy aszongya: (Maga elé, némi pátoszszal.) "Szereti a fű az csillagot, de a csillag messze fenn ragyog. Jaj a csillagos ég de magos! (A következő szavakat szinte egyenkint mondja.) Szögény fődi fűszál harmatos". (Búsan lehajtja a fejét a tenyerébe.)

ZÉTA. Szép.

DEÉL. (Ránéz.) Azt nem mondtam meg, hogy kinek szól a vessző, de azt is elfelejtettem megmondani, hogy az én nevemet ne irja alá. Ebből ütött ki oszt a mennydörgős ménkű.

ZÉTA. Az anyja kezébe kerűlt.

DEÉL. Az apjáéba. Az vót a szöröncsém, hogy épp ott ólálkodtam a palota mellett, mikor a nevemet ordította. Ha történetesen este nincsen, már azóta a varjak bögyibe vónék. (Maga elé néz.)

ZÉTA. És a leány? Szép?

DEÉL. (Búsan legyint és a szemöldökét emelinti.)

ZÉTA. Dehát ha olyan nagy úr az apja, úgyse adták vóna neked.

DEÉL. Beon nem azt.

ZÉTA. Csodálom, hogy ilyen őrültséget cselekedtél!

DEÉL. (Vállat von.)

ZÉTA. Hogy hijják a lányt?

DEÉL. (Búsan, maga elé.) Emőke.

ZÉTA. (Visszhangszerüen.) Emőke. (A fejét rázza.) Furcsa név. (A virágokon nagy mozdulattal igazit, aztán folytatja.) Hallod-e, én is csak olyan szolga vagyok, mint te, de ha az én gazdámnak lánya volna, akárha olyan szép is, mint egy Mária-kép, én az eszemet el nem veszteném.

DEÉL. Beony elvesztenéd!

ZÉTA. (Boszúsan.) De nem veszteném!

DEÉL. Bezony Isten elvesztenéd!

ZÉTA. Azt hiszed, a görög is olyan lágyvelejű, mint a hun?

DEÉL. (Vállat von.) Mindönki buta aki szerelmes.

ZÉTA. A görög akkor se! Én különben még nem voltam szerelmes, de nem is leszek.

DEÉL. (Sulytalanul.) Nem?

ZÉTA. (Keményen.) Nem!

DEÉL. (Búsan.) Látod-e azt a sátort? (A háttérbe mutat.)

ZÉTA. Hogyne látnám!

DEÉL. (Búsan.) Hát majd látsz egy úri leányt: vagy kijönni látod vagy bemönni. Nézd mög jól, azután osztán mögitélhetöd, hogy ki miatt halok én meg?

ZÉTA. (Föláll és érdeklődve nézi a sátort.) Hát itt laknak?

DEÉL. Nem: ez csak az utazó sátoruk. Mer a lány apja mindég a királylyal jár.

ZÉTA. (A balháttér távolába pillant s beszól a sátorba.) Uraim! Jönnek Atillától!

IV.

ELŐBBIEK, PRISZKOSZ, MAKSZIMINOSZ, RUSZTIKIOSZ,
VIGILÁSZ, VALERIOSZ, RÓMAI SZOLGÁK.

(Kijönnek részint a sátorból, részint a sátor mellől.)

PRISZKOSZ. (Maksziminosznak gúnyosan.) Vajjon nem négykézláb jönnek-e?

MAKSZIMINOSZ. Nem fognak-e beszéd közben ugatni?

VIGILÁSZ. (A markába röhög.)

VALERIOSZ. (Humorral Vigilásznak.) Szoktak-e mosdani a hun méltóságosak?

PRISZKOSZ. (Nevetve.) Esztendőben egyszer!

MAKSZIMINOSZ. Mikor esső esik.

MIND. (Egyszerre megváltozott arccal alázatos hajlással fordulnak a balháttér felé.)

MAKSZIMINOSZ. (Néhány lépést előre megy és meghajlik.)

V.

ELŐBBIEK, CSÁTH, ORESZTESZ, HUN HARCOS,
NÉGY LÁNDZSÁS, jön a bal háttérből. HUN VEZETŐ.

CSÁTH. (Erős testalkatú, szarvasbajszú ember. A nyakában sok aranylánc lóg. A láncok többnyire felfűzött aranypénzek. A meghajlást nem viszonozza.) Jó napot mindnyájuknak!

MAKSZIMINOSZ. Üdvözöllek uram! Nevem Maksziminosz. (Bemutatón.) Alázatos szolgáid: Priszkosz úr, Rusztikiosz úr, Vigilász úr, Valeriosz százados úr! (A megnevezettek mélyen meghajlanak; Csáth nem, csak a kezét nyujtja.)

CSÁTH. Isten hozta mindnyájokat! Az én nevem Csáth, ez az atyámfia meg Oresztesz.

MAKSZIMINOSZ. Méltóztassatok uraim! (Tessékelő mozdulat a sátor belsejébe.)

CSÁTH. (Deélt megpillantja.) Itt vagy hitvány kutya!? (A hún fegyvereseknek.) Vigyétek a hóhérhoz!

DEÉL. (Letérdel.) Uram!

CSÁTH. (Ordítva.) Hollók asztalára!

(Bemennek a római sátorba.)

VI.

ZÉTA, DEÉL, NÉGY LÁNDZSÁS HUN és a HUN VEZETŐ.

HUNOK VEZETŐJE. (Deélhez.) Czo fel!

DEÉL. (A katonáknak büszkén és keserün.) Csak négyen jöttetek? Mért nem jöttetek negyvenen? (Végigmérő pillantás. Feláll. Zétához.) Hallod-e Zéta, te az egész úton jó voltál hozzám, ennem, innom adtál. Még egy szivességet kérek tőled.

ZÉTA. Mindent szívesen és örömest.

DEÉL. (Búsan.) Ha meglátsz valahol karóba húzottan, vagy felakasztottan, arra kérlek, gyer oda éjjel, oszt... ha még élek... húzd ki a tőrödet: gyakints a mellembe.

ZÉTA. (Némán kezet nyujt. Aztán hogy Deél erőltetve jár, karon fogja és a bal háttérig vezeti. Itt rárival az egyik húnra.)