Gárdonyi Géza

Portrék

ISBN 978-615-6683-92-2

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

ELŐSZÓ

BABÓ EMIL

BÁNFFY DEZSŐ BÁRÓ

BÁRSONY ISTVÁN

BARTHA MIKLÓS

BECK PISTA

BESSENYEI FERENC

CSÁVOLSZKY LAJOS

DANKÓ PISTA

EÖTVÖS KÁROLY

ERKEL FERENC

FERENCZ FERDINÁND

FESZTY ÁRPÁD

GOETHE MEG PETŐFI

GORKIJ MAXIM

GYULAI PÁL

HELFI IGNÁC

HORVÁTH GYULA

JÓKAI MÓR

KÁLDY GYULA

KEMECHEY JENŐ

KOHÁNYI TIHAMÉR

LÉVAY JÓZSEF

LISZT FERENC

MALONYAY DEZSŐ

GUY DE MAUPASSANT

PETŐFI SÁNDOR

POLÓNYI GÉZA

PÓSA LAJOS

PROHÁSZKA OTTOKÁR

RÁKOSI JENŐ

ROHONCZY GEDEON

RUDOLF TRÓNÖRÖKÖS

SZABOLCSKA MIHÁLY

SZEDERKÉNYI NÁNDOR

SZEMERE MIKLÓS

SZÉN JÁNOS

SZILÁGYI DEZSŐ

TÁRKÁNYI BÉLA

THALY KÁLMÁN

TISZA KÁLMÁN

TOLSZTOJ LEÓ

TÓTH BÉLA

UGRON GÁBOR

VAJDA JÁNOS

WEKERLE SÁNDOR

ELŐSZÓ

Olvasom Tóth Béla Anekdota kincsét, meg a többi könyveit. Bámulok rajta, hogy ennyi értékes mindenfélét össze tudott írni. Csak az ilyen munkában látja az ember, hogy sok apró történet, amely mellett hideg arccal megyen el a historikus, olyan, mint a kis kézi lámpás: személyeket és koronákat világít meg, csak fel kell emelni.

Azok az adomák meg, amelyek nem történelmiek, rendesen az emberi lélek szétszórt gyöngyei. Rajtok taposunk. Az élet pora fedi őket, vagy néha csak könyvtári pókháló. Mikor aztán egy jóhiszemű ember fölveszi és elénk tartja a tenyerén, akkor látjuk, hogy bizony érték: el kell tenni az utánunk következőknek is, hadd gyönyörködjenek bennök ők is.

Mert minden gondolat kedves, amely az embert földeríti.

Mától kezdve följegyzek mindent, amit hallok, látok, vagy ami eszembe jut, s akár történelmi morzsa, akár az emberi lélek gyöngyöcskéje, akár csak egy tarka babszem, bizony elteszem.

Íme egynehány azokból, amiket följegyeztem.

BABÓ EMIL

Magas, sudár, barna legény. Az arca a magyar, jász és tatár típus sajátságos keveréke. A haját gondosan szétválasztja. A nadrágját vasaltatja. Veres nyakkendőt hord fekete ruhához és feketét a tarka ruhához.

Az 1892-iki választások hozták be a házba és a szegedtanyai népet képviseli.

Mikor először megszólalt a házban, azt mondták:

- Szakasztott Orbán Balázs.

És mély, dörgő hangjában van is a megboldogulttal valami hasonlatossága.

A függetlenségi pártnak egyik legmerészebb szónoka. Szorgalmas képviselő. Mindig hű őre a tanyai nép érdekeinek.

A háznak ő a leggyakorlottabb és a legflegmatikusabb vívója. Egy duellum előtte oly csekélység, mint egy beretválkozás.

A flegmájáról beszélik a következő történetet:

Szegeden ezelőtt egynéhány esztendővel egy angol járt, aki nem tudott magyarul.

Az angolt, azon a részen, ahol az ember állati származásának címerét hordja, megharapta egy kutya.

Az angol megy az utcán és meglátja Babó Emilnek az ügyvédi tábláját:

Dr. BABÓ EMIL

A "dr." tévedésbe ejti.

Fölmegy Babóhoz.

Babó a szokott egykedvűséggel fogadja és helyet kínál neki. Azonban az angol nem ül le, se szól, se beszél, leveti a kabátját, leveti a mellényét, lerakja a gallérját és ekközben a kardokra néz, amik az irodát díszítik.

Babó látva az angolnak haragos szótlanságát, szintén levetkezik derékig. Aztán leemel két kardot a fogasról. Az egyiket az angol kezébe nyomja. A másikat ő fogja maga marokra. Azzal összecsap vele és végigvágja az arcán és a mellén.

Az angol káromkodik.

Babó tűt és cérnát vesz elő. Legyűri az angolt a kanapéra és összevarrja a sebét, vattát tesz rá, beköti. Azután felöltözteti szépen és az ajtón kikísérve, barátságos kézszorítással elbúcsúzik tőle.

Ez Babó Emil.

Mindig lovagias, mindig udvarias; mindig flegmatikus, mindig magyar ember.

BÁNFFY DEZSŐ BÁRÓ

A Bánffyak állítólag skandináv eredetűek. No, ez a vér a Bánffy Dezső ereiben már nem csörgedez. Ez egy kedves, paprikás, egyszerű ember.

Az újságírók meg az ellenzékiek nem szeretik. Wekerle is pokolba kívánja néha, mikor a jó Bánffy az ülés unalmai közepette a naszódi ülések hangulatába beleandalodva, el-elszólja magát, vagy elfelejti, micsoda kérdést kell feltennie, vagy rendreutasít egy olyan képviselőt, aki az ülésen nincs is jelen.

Bánffy is Szapáry mágnásparlamentjének a kreatúrája. A jó, öreg Péchy Tamást letették miatta, csak azért, mert az nem volt báró. Gondolták, hogy a világot is csak parva sapientiaval kell kormányozni, milyen jól el fogja kormányozni az üléseket Bánffy Dezső, akinél ez a kellék nem hiányzik.

És mégis csinált zavarokat.

Emlékszem egy ülésre, mikor a vitát bezárta, holott szónokok voltak még följegyezve.

A ház fölzúdult.

Csattogtak az Ugronok és dörögtek a Horváth Gyulák.

Bánffy pedig összesunyorított szemekkel és szétborzolt bajusszal mosolygott.

Mert nála a düh mosolygásban nyilvánult.

Lehetetlen nem kacagni, mikor azt a mosolygást látjuk.

Az arcán ilyenkor egyszerre lehet látni a jókedv ráncai között az ijedtséget, a zavart és mérgelődést, és a kifejezését ennek a gondolatnak:

- Volnál csak közelebb Horváth Gyula, egyszerre leharapnám az orrodat.

Horváth Gyulára különösen haragszik. Nemcsak azért, mert az erdélyiek egyáltalán haragszanak egymásra, hanem azért is, mert Horváth Gyula jobban érti a házszabályokat, mint ő.

A zavarokat, amiket csinál, pompás ebédekkel paralizálja.

Hogy ezeken az üléseken kitűnően elnököl, az bizonyos. Sehol jobban nem lehet mulatni, mint az ő ebédjein.

Mert ő a magánéletben szeretetreméltó, jókedvű magyar ember. A felesége meg pláne gyönyörűséges szép asszony, egyike az ország legszebb nőinek.

Kár is, hogy Bánffy Dezső politikai szereplést vállalt. Neki a sorsa az, hogy örökös zavarban legyen.

Lám, Kossuth temetésével is hogy meg volt akadva. Meg kellett ugornia.

Már most el lehet képzelni ezt a jóvérű magyar embert, milyen keserűsége lehetett, hogy a kormány szorultságába neki is szorulnia kellett, s ahelyett, hogy érzelmeinek megfelelően sirathatta volna Kossuth Lajost, megint csak mosolyognia kellett.

Hanem ekkor azt hiszem, a saját orrát szerette volna leharapni.

*

Az egyik fiatal újságíró társamnak (harmadrendű kis riporternek) valami kérni valója volt Bánffytól, valami irat, amely Budán hevert a miniszterelnök asztalán. A klubban várakozott reá.

Aznap erős napja volt Bánffynak, s tízre járt már az idő, mikorra hazagondolhatott. Megpillantja a fiatalembert és szól neki:

- Jöjjön.

Lementek a lépcsőn. Bánffy beült a kocsijába, s a riportert is beültette.

A fiatalember csaknem elolvadt boldogságában.

Várta, hogy Bánffy szólani fog, de a miniszterelnök gondokba borult arccal ült a kocsiban és hallgatott.

Végre is a riporter kezdte a beszélgetést:

- Nagy lelki erő kell, kegyelmes uram a miniszterelnökséghez és nagy tudás.

Bánffy kedvetlenül legyintett:

- Pofa kell hozzá öcsém, pofa, egyéb semmi.

BÁRSONY ISTVÁN

A magyar úri embernek két fő mulatsága a vadászás meg az adomázás. Az irodalmunkban vissza kellene tükröződnie ennek a két tulajdonságnak. Ha az irodalmunk a nemzet lelkéből fejlődött volna, minden negyedik, ötödik könyv a vadászat világából merítene, s minden második könyv vidám volna.

De nem így van.

Ha végiggondolom, miféle könyvek jelennek meg egy-egy év alatt a könyvpiacon, azt látom, hogy a vadászatról beszél a legkevesebb s a magyar humor alig nyilvánul a sok száz könyv között egy-kettőben.

A századnak első tizedében nem is tudok Bársony munkáin kívül mást, mint azt az egy könyvet, amit Lakatos írt a vadászéletről, meg Fónagy könyvét a vizslanevelésről. A többi vadászmunka mind Bársonyé. Bársony az egész vadászirodalmunk.

Én ugyan nem vagyok valami lángoló híve a vadászatnak: azt vélem, hogy a mi unokáink már nem puskacsövével nézik az állatot. De ma még az a meggyőződésünk, hogy ez a mulatságunk ősi, férfias, egészséges, s annak, akinek az idegeit nem bántja a vér látása, minden más mulatságok között a legelső.

Bársony az irodalomban való megjelenésével, - mindnyájan emlékezünk rá, - nagy feltűnést keltett. Az ő felfogásában a vadászat megnemesedett, mert ezt a testedző mulatságot a természet szépségeinek megmutogatásával kötötte össze; kiemelte a nyersességéből s megfinomította a természet poézisének feltárásával.

Bársony már a művelt kor vadásza. A puska a vállán, tekintete a természet szépségein. Ha kerül eléje vad, jó, - ha nem kerül, úgy is jó. Vidáman tér haza. Mert ha a vadásztarisznya üres is, a lelke tele van új kincsekkel.

Oh, a természet gazdag bányája az írónak: nincs nap, hogy ne adna aranyat. És boldog ember, akinek a műveltség felnyitotta a szemét. A természet könyve az Isten könyve. Minden sora csodásan szép még ott is, ahol a közönséges ember csak üres lapokat lát.

A mi irodalmunkban Bársony az egyetlen, aki pápaszem nélkül tud olvasni ebből a könyvből. Neki a természet nem dekoráció és nem háttér, mint nekünk. Neki az mindene.

Az eddigi könyveiben mindig a természet szerelmeseképpen beszél Bársony. Szinte vártuk már, hogy a vadász is megszólaljon egyszer, a magyar vadász, amint elmondja mulatságos kalandjait. Mert hogy ő sokat tud effélét, az kétségtelen. Élethosszán járta az országot és hát emberek között is forgott, nemcsak a természet fenséges vidékein. Az ember pedig, s különösen a közönséges vadászember rendesen komikus.

A Vig Világ-ban kaptuk ezt a könyvet.

Itt az író a kandalló mellett ül. Puskája a falhoz van támasztva. Vadásztarisznyája a szögön lóg. Őmaga kurta vadászpipával a karosszékben és beszél jóízű történeteket, amiken nevetni lehet.

A kántor, aki mindig lő, de sohasem talál, - jó figura. A felesége addig csúfolja, mígnem egyszer a házi kacsáit lövöldözi le mérgében az udvaron.

Aztán a sokdohányú földesúr, akihez fináncok toppannak be. Ijedtében úgy megvendégeli a fináncokat, hogy azok akár dohányon hálhatnának, mégse vétenének ellene.

Aztán ismét egy mulatságos történet: a szegény gazdasági írnok, akinek nem ad a gazda tisztességes ellátást, de ő nagy furfanggal mégis pompásan éldegél.

Kedves történet a két régi jóbarát találkozása is. Együtt alusznak egy szobában, de az egyik lámpavilágnál szokott aludni, mert gyermekei vannak, a másik meg erdész, csak a sötétben tud aludni. Éjjel hol az egyik ébred fel, hol a másik. Egyik meggyújtja a lámpást, a másik eloltja. Utóvégre összeülnek kártyázni.

Egy másik ilyen éjjeli történetben a kutya szerepel. A gazda a díványon alszik és olyanformán lélekzik, mintha fütyülne. A hű kutya egész éjjel ott ül a dívány előtt és veri a padlót a farkával.

Hát a parasztok leírása milyen hű és milyen eleven!

Egyáltalán a leírás az, amiben Bársony mindig remekel. Ahol történetet mond el, ott is a leírásai a világító pontok. Más írók az egész világirodalomban szinte félve kezdenek az olyan semminek látszó valamik leírásába. Chateaubriand, a minden leírók mestere csak a természet pompáit rajzolja örömest. Zola leltárt készít. Más leírók görögtüzet gyújtanak előbb, mielőtt leírásba belekezdenének. S a többi, - magamat se véve ki, - mind-mind csak annyiban foglalkozunk a leírással, amennyire a történetünknek keretre vagy elhelyezésre van szüksége.

Azonban Bársony mint célt tűzi maga elé egy-egy akármilyen tájnak vagy állatnak a leírását. Mindig igaz, - s ez a főereje, - és mindig gyönyörködtető művészi munkát nyújt. Őt utánozni nem lehet, mert a maga szemével lát és a maga fejével gondolkozik, s formája nincs. Márpedig utánozni csak a formát lehet.

BARTHA MIKLÓS

A vihar emberi alakban.

Született 1848-ban. Élt 1848-nak.

1880-ban vonta magára először a nemzet figyelmét, mint áldozata egy katonai fegyveres brutalitásnak. Ő csak a tollával sértett. Azok ketten karddal rohanták meg őt és a védtelen embert a szobájában úgy összevagdalták, hogy csak az Isten csodája tartotta életben.

De a kegyetlen affairnek jó vége lett. Országgyűlési képviselőnek választották, a két hadnagyot pedig kapitányi rangba emelte a legfelsőbb kegyelem.

Bartha a legszebb politikai cikkeket írta az országban és a legformásabb beszédeket mondta a képviselőházban.

A stílusában volt valami Kossuthból, Hugó Viktorból és Sekszpirből.

Magas, deresfejű ember. Az arcát az erős akarat vonásai karakterizálták.

Ifjúságában Petőfi volt a bálványképe. Innen van, hogy Petőfi-szakált viselt.

Később, hogy Kossuthnak a vezéreszméit megértette, lángoló lelkesedéssel állott a függetlenségi tábor zászlója alá.

Ott is maradt mindvégig.

BECK PISTA

Ördögök a feszületnél.

A hetvenes években föltűnt a katonai hatóságnak, hogy a szegedi tanyákról nem igen kapnak katonát.

Nézik az anyakönyveket, hát, uramfia! esztendőkön át alig született egypár fiú, mind leány az valamennyi.

Mit tehettek a katonai ügyosztálynál egyebet, megvakarták a fejüket és azt mondták, hogy:

- Ez csudálatos!

Hanem a véletlen mégis megoldotta előttük azt a kérdést, hogy miért nem terem a tanyákon fiú?

Két legényt hoztak be az alsótanyáról verekedés miatt.

A tárgyalás folyamán mind a két legény tanyai születésűnek mondta magát.

A bíró kérdi az egyiket:

- Voltál-e katona?

- Bizony nem voltam én, nem is kerestek soha.

- Hát te voltál-e?

- Nem én! - válaszolja a legény.

Persze a bíró nem elégedett meg ennyivel, hanem azonnal átírt a paphoz, hogy keresse ki az anyakönyvben Dörmő János és Szerencsés Fekete Miklós megkeresztelteket, akiket a keresztvízre tartott egyrészről Gohér István és Biczó Julianna, másrészről Fenekes Bálint és Czafrinka Juli kisasszony.

Visszaír a pap, hogy nevezett keresztszülék valóban tartattak akkor keresztvízre gyermekeket, de azok leánygyermekek voltak, névszerint: Csamangó Mária és Kása Bugyborék Katalin.

Így aztán á-ról b-re, b-ről c-re szépen kisült, hogy némely furfangos tanyaiak a fiúgyermekeiket leányok gyanánt kereszteltették és iratták be az anyakönyvbe, hogy a katonaságtól megszabadítsák őket.

Persze, megindult a hajsza a katonaság alól kibujt fiúk iránt. Beck Pista, aki akkoriban került a katonaságtól a városhoz, ugyancsak nyomozott.

A tanyákon futótűzként terjedt el a hír, hogy szedik a katonákat. Bujdostak is a fiúk mindenfelé, kazlakba, csűrökbe, szénapadlásokra.

Titkos följelentést kap egyszer Beck Pista, hogy Galiba Szabó Jánosnak is van egy fia, de elküldte hazulról bujdosni. Egyúttal azt is megmondották Beck Pistának, hogy ha Galiba Szabó Jánosból ki akarja tudni az igazságot, hát ugyancsak szedje össze az esze beretváit, mert Galiba Szabó Jánosnál furfangosabb paraszt aligha van az országban.

Jó Beck Pistánk tépelődik, töri a fejét, hogy mit csináljon. Estére kelve aztán kifundálta: elküldött egy hajdut a bazárba, hogy hozzon két olyan szerecsenfejű dohánytartót, aminőt néhol még most is lehet látni.

Mikor a hajdu visszatért, Beck Pista fekete kendőt terített az asztalra. Közepére oda helyezte azt a rézfeszületet, amely most Bárczy kapitány szobájában áll. A feszület mellé oda tette a két villogó szemű fekete szerecsenfőt és mind a három tárgyat letakarta újságpapirossal.

Éjfél volt, mikor a parasztot és a feleségét behozták.

- Maga Szabó János?

- Az vónék, kéröm; csakhogy tévedés löhet, mer sok a Szabó; van Batancs Szabó, Csüke Szabó, Hosszú Szabó, Fölvégi Szabó, Vasas Szabó, Kender Szabó, Dudra Szabó, Kenderesi Szabó és Ludas Szabó. Melyiket tetszik kerestetni?

- Galiba Szabót!

A paraszt ránézett a feleségére, aztán egyet simított a fehér báránybőrös sipkáján.

- Az én vónék.

- Hát miért nem adják elő Pistát?

A paraszt vállat vont.

- Nem tudom, miről tetszik beszélni.

- Ne tetesse magát, Galiba Szabó János, mert meg kell esküdnie.

Az asszony pityeregni kezd.

A paraszt merőn nézett Beck Pista szeme közé.

- Mire köll mögeskünni?

- Arra, hogy igazat beszél.

- Hiszen igazat mondok én.

- Maguknak van egy István nevű katonaköteles fiúk. Igaz-e vagy nem?

A paraszt hóna alá fogta a báránybőr sipkát s hunyorgott:

- Ajnye kéröm, de elbolondították magát. Hiszen nem vót minékünk sohase ilyen gyerökünk de semilyen se, mer' magtalanok vagyunk. Igaz-e anyjuk?

Az asszony zokogva felelt:

- Igönis, könyörgöm, tavaly temettük el a kis lányomat, a Julcsát.

A paraszt nagyot lökött könyökével az asszonyon.

Beck Pista elővett két szál gyertyát, beletette a tartókba. Meggyujtogatta. Azután így szólt a parasztokhoz:

- Hát jól van, Galiba Szabó János, én elhiszem, amit mond, hanem esküdjék meg a Krisztusra! Ha magát el nem viszi az ördög, hát mi se visszük el a maga fiát!

Ezt erős hangnyomattal mondta Beck Pista és föltakarta a rézfeszületet, oda helyezte az égő gyertyákat a feszület mellé. Aztán titkon markába fogta azt a cérnaszálat, amely a szerecsenfejeket borító papiroshoz volt kötve, s jó távol állva az asztaltól, így szólt a parasztokhoz:

- Galiba Szabó János és felesége, Lajkó Borbála, itt a feszület, esküdjenek kentek az Isten szent nevére.

A paraszt letette a süvegét a sarokba és odament az asztalhoz.

A felesége a feszület jobb ágára, ő pedig balra tette az ujját és esküdtek:

- Én, Galiba Szabó János...

- Én, Talpas Lajkó Borbála...

- Esküszöm az Isten szent nevére...

E pillanatban a kereszt mellett levő újságpapiros megmozgott, zörögni kezdett és lerepült a két szerecsenfejről.

A paraszt fölordít, a felesége sikolt, - mind a ketten a sarokba hanyatlanak.

- No hát miért nem folytatják? - kérdé nyugodtan Beck Pista.

A paraszt fogai hallhatóan vacogtak. Kimeredt szemét nem tudta levenni a két csillogó szerecsenfejről. A szerecsenek pedig vigyorogva néztek reá nagy karikás szemmel.

- Jaj Istenem, ne hagyj el!... Az ördögök! - hörögte, míg felesége az iszonyattól megdermedve, halálsápadtan nézett a két dohányos bögre felé.

Beck Pista csudálkozva felelt:

- Mit beszél kend? Én nem látok semmit!

- Jaj, kegyelmes Isten! Mindent kivallunk! Ments meg a sátán körmeitől, én irgalmas Istenem!

Beck Pista ráhúzta az újságot a dohánytartókra és folytatta a vallatást.

Öt perc mulva tudta, hogy Galiba Szabó Jánosnak három legényfia van és mind a három sor alá való.

Dehát abban az időben oly nehezen ment ez a dolog, hogy nem volt csuda, ha mindent megmozdítottak: az egek urától kezdve egész a szerecsenfejű dohányos bögrékig.

BESSENYEI FERENC

Kormánypárti ember. Ő tud a házban legjobban diákul.

Mint szolgabíró páratlan ügyességgel alkalmazta a törvényeket a román nép szelleméhez.

Bemegy egyszer hozzá egy román leány és panaszt emel, hogy Gregor Vaszili és Dimitru Juon falujabeli legények őt az úton a szabad mozgásban törvénybe ütköző módon akadályozták.

Bessenyei behivatja a legényeket és kérdi a leánytól, hogy mi a kívánsága.

- Adjanak ketten legalább egy forintot, - felelé a leány.

A legények lefizetik a forintot. Azzal elmennek mind a hárman békével.

- Uram, - szól ekkor az írnoka, - ennek a dolognak nagy büntetés az ára, ezt hivatalból kell folytatni.

- A leány meg van elégedve, a legények is meg vannak elégedve, én is meg vagyok elégedve, hát elégedjen meg ön is, - felelte Bessenyei.

CSÁVOLSZKY LAJOS

Mint képviselő nem sokat hallatott magáról. Mint szerkesztő, országszerte ismert a neve, főképpen a hallatlan szerencséje miatt, hogy a kezében minden arannyá változott.

Milliomos.

Egyetlen egy számítását húzta át a sors.

Ez eléggé érdekes arra, hogy följegyezzem:

Csávolszky ismerve Kossuthnak helyzetét, ajánlatot tett neki, hogy legyen az "Egyetértés"-ek fizetett munkatársa.

Ez történt 1894 januáriusában.

Havi ezer frankot ajánlott fel Kossuthnak, nem kíván tőle többet ezért, mint havonkint egy cikket.

Kossuth a fejét csóválta:

- Hamisság van ebben. Így akarnak nekem pénzt juttatni. Nem fogadom el.

- De kormányzó úr, - mondotta Helfy. - Ez egészen tiszta dolog. Magyarországon ma nem úgy állanak a sajtóviszonyok, mint 1848-ban. Ma Budapesten ötven olyan hírlapíró is akad, aki kap ennyi fizetést egy-egy laptól, annélkül, hogy többet dolgoznék érte, mint amennyit kormányzó úrtól kívánnak.

Kossuthnak ekkor megtetszett az a gondolat, hogy ő a munkájával könnyítsen a sorsán, de mégis egy havi gondolkozó időt kért.

Ez alatt az egy hónap alatt történt, hogy megvették a Kossuth-könyvtárt.

Kossuth így felelt Csávolszky megbízottjának:

- Most egy évig pihenek. Az Alpesek közé megyek üdülni. Majd a jövő évben...

DANKÓ PISTA

Dankó a hegyen.

Brassó városa egy nyári napon megtelt piros plakátokkal. Dankó hirdette, hogy a daltársulatával odaérkezik.

A jegyzett napon meg is érkezett Dankó. Megnézte a termet, amelyben dallani fog, s megnézte, hogy mennyi jegy kelt el előre.

- Lesz itt annyi ember, - mondotta a vendéglős, - hogy be se férnek!

Dankó hát vígan megebédelt a társulatával együtt.

Ahogy ott ülnek a feketekávé mellett a vendéglő udvarán, Dankó meglátja a temérdek Cenk-hegyet. Alföldi ember: álmélkodik rajta.

- Hölgyek és urak! - mondja a társulatának, - délután úgy sincs dolgunk gyerünk fel arra a hegyre.

A dalosoknak tetszett az ötlet. Dankót különben is szerették.

- Hát csak gyerünk.

Megtöltetnek egy kosarat borral, egy kosarat sonkával, kalácscsal, azzal megindulnak.