Kádár Annamária

(Kis)-
Kamaszok

Milyenek ők ma, és hogyan
kapcsolódjunk hozzájuk jól?

(Kis)-Kamaszok

Copyright © Kádár Annamária, 2025

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-011-6

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

„Nem szeretem azokat a felnőtteket,

akik úgy kezelik a kamaszkort,

mint egy lábon kihordott gyermekbetegséget.”

(Ágai Ágnes: Kamaszságok)

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel lányaimnak,

Lilla Majának és Zsolna Rozinának,

akik segítettek találkozni az én belső kamaszommal is.

Előszó

Egyszer csak beleugrasz, mint Alice a nyúlüregbe.

És mire földet érsz, már semmi nem úgy működik, mint eddig.

A tested nő, a lelked hol túl nagy, hol túl kicsi.

A felnőttek úgy beszélnek, mintha mindent tudnának, de valójában egy kaotikus teadélután az egész, ahol senki nem hallja a másikat.

És te?

Próbálod kitalálni, ki vagy ebben az őrült világban.

Mert már nem vagy gyerek, de az biztos, hogy nem vagy még felnőtt sem.

Ez a könyv nem ígérheti, hogy megjavítja a világot.

De segít térképet rajzolni a saját Csodaországodhoz.

Megmutatja, hogyan ne őrülj bele a szabályokba, amelyeket igazából senki sem ért.

És azt is, hogyan alkothatsz újakat.

És hogyan lehet a „Ki vagyok én?” kérdés akár még felszabadító is.

Hiszen Alice is azt mondta:

„Nem vagyok ugyanaz, mint aki reggel voltam.”

És ez így van rendjén.

Ez a kamaszkor. És ez felnőttként sokszor a belső kamaszod érzése is.

Ez a te Csodaországod.

Indulhatunk?

Mi történik, amikor a világ, amelyet eddig ismertél, a feje tetejére áll, és új szabályok szerint kell túlélni benne? Alice Csodaországban éppen ezen megy keresztül – és valami nagyon hasonlót tapasztal meg a serdülő is.

Lewis Carroll klasszikusa tökéletes tükre annak a zűrzavaros, kiszámíthatatlan, kérdésekkel teli időszaknak, amelyet úgy nevezünk: kamaszkor. Alice ösztönös mozdulattal beleugrik egy nyúlüregbe – vagyis átlépi a gyermekkor határát, és az ismeretlenben találja magát. Ahogy bizonytalanul próbál tájékozódni, furcsa figurákkal ismerkedik meg. Új világa szereplői mind megtestesítenek valamit abból, amivel a serdülőnek ebben az életszakaszban szembe kell néznie.

A Bolond Kalapos nem más, mint a kamasz fejében tomboló káosz. A lázadás, a határfeszegetés, a szanaszét cikázó, zavaros gondolatok, amelyekben mégiscsak van valamiféle furcsa belső logika.

A Vörös Királynő a kegyetlen belső kritikus, amely azt suttogja: „Nem vagy elég jó!” A megfelelés kényszere, a szorongás, a „tökéletesen kell csinálnod!” rideg, maximalista parancsa, amely nem tűri el a legkisebb hibát sem.

A Fehér Nyúl a felnőttség küszöbén álló sürgetettség és kapkodás megtestesítője: „Indulnom kell, nem érek rá, most kell döntenem és lépnem!” Egyben a jövőfélelemé is: „Mi van, ha még nem vagyok rá készen? És ha rossz irányba megyek?”

Vigyor Kandúr a kétely, a világot megkérdőjelező hang, amely segít eligazodni, de össze is zavar. Semmire nem ad konkrét válaszokat, csak újabb kérdéseket tesz fel. Az önismeret kezdete.

Alice pedig maga a botladozó, útját kereső, kíváncsi kamasz, aki folyton azt kérdezi: „Ki vagyok én?” Pont olyan, mint amilyenek mi magunk is voltunk (vagy vagyunk). Utazása az identitáskeresés kalandja egy ellentmondásos és kiismerhetetlen világban, amelyben a szabályok követhetetlenek, az idő szeszélyes, és a felnőttek sem tűnnek igazán kompetensnek.

Igen, a kamaszkor birodalmában a változás, a bizonytalanság és a szabályok újraírása a mindennapok része – és nem csak a serdülő számára. Ez az időszak szülőként és pedagógusként is arra tanít minket, hogy legyünk nyitottak a kérdésekre és tágítsuk a határainkat. Hiszen Alice is azt tanulta meg Csodaországban, hogy minden nap egy új történet részesévé válhatsz. Ha képesek vagyunk ezt elfogadni, akkor a kamaszkorra többé nem úgy tekintünk majd, mint egy „lábon kihordott gyermekbetegségre”, hanem mint egy olyan időszakra, amikor együtt tanulunk meg felfedezni, kérdezni és újra játszani.

Most pedig, kedves Olvasó, csukd be a szemed, vegyél egy mély levegőt, és készülj fel! Kezdődik a legizgalmasabb kaland: a kamaszod és saját magad belső Csodaországának felfedezése!

1. fejezet
A bennünk élő kamaszkor

Autóval utazik a család. Mesélem a lányoknak, hogy amikor annyi idős voltam, mint most ők, milyen sokat olvastam: szinte faltam a könyveket, különösen az indiános regényeket szerettem. És az emlékeimhez ösztönösen hozzáfűzöm azt a mondatot, amelyről szakemberként pontosan tudom, hogy nincs semmi haszna, ráadásul minden kamasz utálja: „Jó lenne, ha ti is többet olvasnátok!” Lilla, a nagylányom öntudatosan rávágja: – Anya! TE TE vagy és ÉN ÉN vagyok! Dr. Kádár Annamária nem olvassa a saját könyveit?! „Azt a könyvet nem én írtam! – válaszolom nevetéstől elfúló hangon. – Én csak fordítottam!” (Susan Verde: Én én vagyok – Az önbecsülés és az eredetiség könyvéről van szó, amely az egyik kedvencük, kívülről tudják.) A pillanat egyszerre vicces és mélyen elgondolkoztató: az ember otthon nem pszichológus. Hivatás ide vagy oda, élményszerűen magam is a saját gyerekeim által csodálkozom rá, mit is jelent valójában a kamaszkor, milyen rázós – és mégis lenyűgöző – a felnövekedés útjának ez a szakasza, amikor először kerülünk szembe élesen a kérdéssel, hogy kik is vagyunk valójában.

Az, hogy a lányaim épp most kezdenek serdülni, anyaként és szakemberként is mélyebb érdeklődést ébresztett bennem a kamaszkor problémái iránt. Nem csupán a klasszikus fejlődéslélektani kérdések kezdtek izgatni, hanem azok az új jelenségek is, amelyek csak az utóbbi néhány évben ütötték fel a fejüket.

X és Y generációs felnőttként ugyanis gyakran tanácstalanul állunk a mai – Z és alfa generációs – kamaszok világa előtt. Nem nagyon értjük a szavaikat, a digitális utalásaikat, a pillanatonként változó érzelmeiket és a váratlanul felrobbanó, kontrollálhatatlan dühkitöréseiket. Mintha nem is egy nyelvet beszélnénk – vagy legalábbis teljesen más dialektust.

Nem pusztán az életkori szakadékról van szó, annak szokásos kihívásaival, hanem arról, hogy ők csakugyan más kulturális és érzelmi univerzumban mozognak, mint mi, és digitális anyanyelven kommunikálnak, amelyhez a korábbi nemzedékek legfeljebb fordítót kereshetnek. Hogy ennek mekkora jelentősége van, arra sokan a brit Kamaszok (Adolescence) című miniszéria kapcsán csodálkoztak rá, amely nem véletlenül lett a Netflix legnézettebb sorozata 2025 első félévében. A globális nézettségi adatok alapján több mint 141 millióan (!) látták, és a visszajelzésekből kiderült: emberek tömegei először szembesültek azzal, hogy a mai kamaszok gondolkodásmódja, nyelvhasználata és kapcsolatteremtési formái gyökeresen eltérnek az előző generációkétól. Olyannyira, hogy a szülők, akik azt hiszik, tudják, mi történik a gyermekük életében, egyszer csak arra eszmélhetnek: a kamasz mindennapjait alapvetően meghatározó élmények és hatások számukra láthatatlanok.

A mai tinédzsereket ugyanis nem érthetjük meg, amíg nem látjuk át a digitális tér logikáját, a kortárs nyomás és az online zaklatás rejtett mechanizmusait – és azt, hogy mindez milyen könnyen vezethet érzelmi túlterhelődéshez. Nem könnyű szembenézni azzal, hogy a TikTok és az Instagram látszatvilága, a bullying és a kirekesztés mennyire alapvetően alakítják a gyerekeink identitását, érzelmeit és kapcsolati mintáit.

A Kamaszok főhősét, a 13 éves Jamie Millert egy iskolatársa meggyilkolásával vádolják. A nyomozás során fokozatosan válik érthetővé, hogy ki is valójában ez a fiú, és milyen események sodorták a felfoghatatlannak tűnő cselekedetig. A tragédiába forduló történet érzékenyen tárja fel, milyen könnyen megbillenhet a serdülőkor törékeny egyensúlya, ha a felnőttek által nem is látott sérelmek hosszabb ideig halmozódnak a lélekben. És arra is rávilágít, hogy a kamaszkori identitáskeresés ma gyakran nem annyira izgalmas, romantikus kaland, mint inkább szorongásokkal teli, nyomasztó útvesztő.

A sorozat egyik legerősebb jelenetében a szülők számot vetnek a múlttal, saját felelősségüket keresve. Végül arra jutnak: remek szülők voltak. Sok szempontból talán igazuk is van – csakhogy közben fogalmuk sem volt, milyen terhek nyomták a naphosszat szobájába zárkózó fiuk vállát. Gyermekük szenvedése mindvégig rejtve maradt előttük. A „remek szülők voltunk” megállapítás így keserű diadallá válik, mert hiába teszünk meg mindent, amit csak tudunk, ha az nem az, amire a kamasznak szüksége lenne.

„Azt hittem, ha itthon van, akkor biztonságban van” – mondja Eddie, az apa, megtörten.
Ez a mondat ma sok-sok szülő lelkében visszhangzik. Arról, hogy mi történik a kamasz belső világában, amikor magányosan kuksol a szobájában, a legtöbb anya és apa csak utólag tud meg valamit, ha egyáltalán. Az Eddie elcsukló hangján szóló mondat kollektív szülői sokk. Benne van a gondoskodás illúziója („Csak legyen otthon, akkor nem lehet baj!”), a láthatatlanná vált kamasz („A szobájában volt, csendben tanult, netezett, minden rendben ment!”) és a gyomorszorító felismerés, hogy a gyerekünk úgy is eltűnhet, hogy fizikailag végig ott van. Talán az egyik legfájdalmasabb illúzióvesztés, amikor rájövünk, hogy a testi közelség önmagában nem jelent kapcsolódást és nem garantál érzelmi biztonságot. Miközben teljesítjük a „jó szülőség” formai követelményeit, kiderülhet, hogy nincs valódi kapcsolatunk a kamasszal.

Azt hiszem, minden szülő legrosszabb félelme, hogy érzelmileg nem tud hozzáférni a gyermekéhez, nincs tisztában azzal, hogy mi zajlik benne, ezért nem képes megvédeni sem, amikor szükség lenne rá. Ez pedig ma könnyebben megtörténhet, mint eddig bármikor – akár úgy is, hogy még csak észre sem vesszük.

Ezért ebben a kis kötetben igyekszem lényegre törően összegyűjteni mindazt, ami segíthet megérteni a mai kamaszok belső világát, és újra megnyitni azokat a csatornákat, amelyeken keresztül kapcsolatot teremthetünk velük. Szó lesz a prepubertáskor és pubertáskor klasszikus jellemzőiről, az érzelemfejlődés és az agyi érés sajátosságairól, valamint az identitáskeresés útjáról. És foglalkozom azokkal a modern jelenségekkel is, amelyekkel egyelőre szakemberként is csak ismerkedünk. Bemutatom a „digitális kamaszkor” kihívásait: hogyan torzítja a serdülők valóságérzékelését a virtuális tér, miként szivárognak be hétköznapjaikba az online bántások, és hogyan vezet mindez érzelmi túlterhelődéshez, mentális problémákhoz. Így azt is meg fogjuk érteni, miért olyan könnyű szem elől veszíteni őket ebben a számunkra gyakran láthatatlan közegben.

Ám amellett, hogy felhívom a figyelmet a lehetséges veszélyekre, azt is fontosnak tartom, hogy megerősítsem és megnyugtassam magunkat. Ha menet közben olykor el is bizonytalanodunk, attól még nem vagyunk rossz szülők. Ez a kamaszkor természetes velejárója, mert a változások gyorsak és sokszor váratlanok (manapság különösen) – de ez nem jelenti azt, hogy ne tudnánk újra rátalálni a helyes útra. A lényeg, hogy ilyenkor ne merüljünk el az önvádban vagy a hibáztatásban, hanem inkább a háttérben meghúzódó okokat próbáljuk felderíteni, és a valódi kapcsolódás lehetőségeit keressük.

Ez a könyv nemcsak a mai kamaszokról szól, akik már egy más világban nőnek fel, hanem rólunk, szülőkről is, akik egyszerre vagyunk kísérők, védelmezők és tanulók ezen az úton. Rólunk, akik egykor magunk is voltunk tizenévesek. Sokkal könnyebb lesz a gyerekünkhöz kapcsolódni, ha rájövünk: a „kamaszság” nemcsak a kamaszban, hanem bennünk is ott él – hiába hisszük esetleg, hogy már rég magunk mögött hagytuk. Van egy belső kamaszunk, aki még ma is kérdez, keres-kutat, konfrontálódik és néha lázít. Nem nőtt fel, csak az idők során háttérbe szorult, de egyes pillanatokban újra átveszi az irányítást. A kamaszkor ugyanis – a múló viharon túl, amelyet át kell vészelni, hogy végre elérjük a felnőttlét viszonylagos nyugalmát – egy belső hang. Benne van minden komolyabb döntésünkben, a kétségeinkben, a szenvedélyeinkben és az újrakezdés vágyában. A belső kamasz az a részünk, akit nem lehet meggyőzni azzal az érvvel, hogy az élet márpedig ilyen vagy olyan, és hogy be kell állni a sorba.

A dolgunk az, hogy meghalljuk, megvédjük és megtanuljunk együtt élni vele. Képviseljük mindazt, amit ő tud, és általa megéljük, hogy jogunk van keresni, kérdezni, nemet mondani, újrakezdeni. A kamaszkor vihar, káosz, bizonytalanság, lázadás – de a mélyén ott lobog az a belső tűz, amelyet, ha megtanulunk óvni, életünk végéig világítani fog számunkra.

Pszichológus vagyok, és az egyetemen pedagógusjelölteket tanítok, ezt a könyvet azonban nemcsak szakemberként, hanem anyaként is írom. Sőt, talán elsősorban anyaként, aki maga is nyakig (és hamarosan fülig) benne van ebben az életszakaszban, a maga minden turbulenciájával, bizonytalanságával, olykor elveszettségével. Ez a könyv tehát nem valamiféle felülről szóló, „én tudom a választ” típusú tanácsgyűjtemény, hanem kísérlet arra, hogy megosszam mindazt, amit tanulok és tapasztalok, miközben magam is végigjárom ezt az utat.

A lányaim 10 és 12 évesek, épp most lépik át a kamaszkor küszöbét. Ez az időszak nemcsak őket formálja, hanem engem is. Lenyűgöz a bátorságuk, ahogy öntudatosan kérdeznek, vitatkoznak, nemet mondanak, lázadnak. Én nem ilyen voltam. Kamaszként sok mindent nem mertem kimondani, a kérdéseimet lenyeltem, és a lázadást inkább belül éltem meg. Most ők a legőszintébb tükreim, akik a maguk nyers módján rámutatnak a gyengéimre, és arra inspirálnak, hogy másként, bátrabban éljek meg dolgokat. Bizonyos értelemben társszerzőim is, mert ebben a könyvben nemcsak azt írom meg, amit szakmai forrásokból tudok, hanem azt is, amit tőlük tanultam.

Lássuk tehát az én történetemet!

Az én történetem

„Jó állapotú, használt kamaszkor. Ingyen elvihető. Nem sok. Ennyi az egész. Amit itt látsz. Belefér a kocsidba. Két-három doboz, néhány edzőcipő, pár fel nem használt péntek este és egy Zara ajándékkártya. Vidd csak el! Úgysem fogom használni. Az egyik doboz nehéz. Ez a doboz. Ennek a megmozdításához valószínűleg több emberre van szükség. Elég sokra, tulajdonképpen. Az áll rajta: remények. Azt írtam ide, a hátuljára, hogy óvatosan, mert olyan törékeny, ami benne van, de ne foglalkozz vele, a nagy része már úgyis összetört. Esetleg megpróbálhatod összeragasztani.”

(Linn Skåber: A szívem egy bezárt bódé)

Nem volt igazi kamaszkorom. Legalábbis abban a formában nem, ahogy a filmekben és a regényekben megjelenik – hiányzott belőle a drámai ajtócsapkodás, a könnyes dac, a vörösre ordított fejű igazságkeresés. Csöndes voltam, jó kislány. Mindent megtettem, hogy szeressenek, inkább lenyeltem, mint kimondtam a dolgokat, nem tiltakoztam, nem ellenkeztem, csak teljesítettem.

Nem tervezett babaként érkeztem, csak belecsöppentem a szüleim életébe. Ők maguk is félig gyerekek voltak még – édesapám húsz, édesanyám tizenkilenc éves –, amikor megszülettem. A családot váratlanul érte az érkezésem híre, ráadásul édesapámat épp akkor vitték el katonának. Az elején az sem volt biztos, hogy vállalnak. Utána persze már megváltoztak az érzelmeik, a nem várt gyerek azonban ösztönösen érzi, hogy meg kell harcolni a szeretetért. Én is nagyon hamar ráéreztem arra, hogyan lehet jónak lenni, megfelelni, alkalmazkodni.

Az ilyen gyerek nemcsak abban bizonytalan, hogy szeretik-e, hanem abban is, hogy egyáltalán van-e létjogosultsága. Szabad-e neki teret, időt, figyelmet kérnie ebben a világban? És mivel a belülről jövő válasz nem egyértelmű igen, jön a bizonyítási kényszer: meglátjátok, jó leszek! Nem fogok zavarni! Majd én összetartom a családot, mosolygok, segítek, hallgatok – akkor talán elég leszek. Nagyon igyekeztem. Éltanuló voltam, minden könyvet elolvastam, minden vizsgám kiválóan sikerült. Úgy éltem meg, mint a legtöbb jókislány: a szeretet nem feltétel nélküli, hanem jutalom, amely teljesítményért, viselkedésért, türelemért jár. A jókislány a létezése okán nem érzi magát elégnek, ezért mindig többet és többet igyekszik nyújtani: ötösöket, segítséget, empátiát, csendet, jó magaviseletet.

A kamasz feszegetni kezdi a határokat, hogy rájöjjön, voltaképpen ki is ő valójában, mi az, ami tényleg belőle fakad, és nem a külvilág elvárásaiból. De a jókislány ezt nem engedheti meg magának, mert fél, hogy ha nemet mond, akkor nem lesz szerethető. Ha eddig azért szerették, mert jó volt, mi történik majd, ha egyszer nem lesz jó? A válasz: zsigeri rémület. Ezért inkább továbbra is „rendesen” viselkedik – akkor is, ha belül már forrong –, mert mindig a külvilágnak akar megfelelni.

Ha valaki egész gyerekkorában mások igényeire volt ráhangolva, akkor kamaszként sem tud könnyedén kapcsolódni a saját vágyaihoz. Az elvárásokat jól ismeri – de a saját érzései idegenek számára, azokhoz még csak most kellene utat találnia. A lázadás nála nem hangos, nem látványos – belül zajlik, szorongásban, megfelelési kényszerben, csendes visszahúzódásban. A jókislány nem ellenkezik, hanem saját magába zárkózik, mert sosem tapasztalta meg, hogy biztonságos lehet konfrontálódni, hibázni, nemet mondani.

A kamaszodás egyik legfontosabb feladata a leválás és az önazonosság kialakítása, de ez borzalmasan ijesztő, így a jókislány inkább meg sem próbálja. Látszatéletet él: kívül minden rendben van, de belül sokszor darabjaira hullik. Felnőttként gyakran ő lesz az ügyeletes lelki szemetesláda, aki bármikor rendelkezésre áll, mindenkit megért – kivéve önmagát. Fogalma sincs, ő maga kicsoda és mire vágyik. Az identitása nem önismeretre és önszeretetre épül, hanem jól eljátszott szerepekre.

Én magam a pszichológia szak elvégzése után kérdeztem meg először a bennem élő jókislánytól: te mit szeretnél? Mondhatjuk tehát, hogy kissé későn kezdtem kamaszodni, ám az önismereti utam során lassan felfedeztem, hogy a szerethetőségem nem a hibátlanságon múlik, és hogy a „nem” szó nem árulás, hanem önvédelem. Elkezdtem határokat húzni – és vállalni, ha ez valakinek nem tetszik. Évtizedek belső munkája volt ez. Ám mint kiderült, még mindig bőven volt dolgom magammal.

Ugyanis 2024-ben, egy vizsgán történt valami. Életem első sikertelen vizsgája volt. Elégtelen, közölte a bizottság, de olyan megalázó stílusban, hogy hirtelen nem tudtam, valóban egy segítő szakmai közegben vagyok-e, vagy Zimbardo börtönkísérletébe (esetleg a Milgram áramütésesbe) csöppentem alanyként. És ekkor valahonnan nagyon mélyről megszólalt bennem egy határozott hang: „Állj fel. Menj el innen. Nem tűrheted, hogy ilyen méltatlanul bánjanak veled.” Úgyhogy nem magyarázkodtam, nem is védekeztem, csak felálltam és eljöttem – és ezzel magam mögött hagytam a megfelelési kényszert.

Évtizedek önismereti munkája után ez a belső hang végre az önazonosságé és a méltóságé volt. Ez volt az én csendes forradalmam. Negyvenkilenc éves koromban a belső kamaszom a fülembe súgta, mit kell tennem, és abban a pillanatban végérvényesen elhittem neki, hogy jogom van önmagamat képviselni.

A jókislány ezt a helyzetet katasztrófaként élte volna meg. Neki tilos hibázni, mert ő a vizsgabukást a teljesítménybeli kudarcon túl létjogosultsági válságként értelmezné. Saját személye értéke is megkérdőjeleződne: „Akkor most mire is vagyok jó?” Éppen ezért a kudarctól összeomlana, szégyenkezne, visszahúzódna, vagy legközelebb kényszeresen próbálna túlteljesíteni.

Mit él meg ezzel szemben a belső kamasz? Dühösen lázad az igazságtalanság ellen, visszaköveteli azt, amit eddig elnyomott magában. „Miért kellene ezt lenyelnem? Meddig kell még a jókislányt játszanom? Nem vagyok hajlandó ezt így folytatni!” Először csak belül forrong, de aztán becsapja maga mögött az ajtót. Kivonul a vizsgáról. Lehet, hogy közben még remeg, de nem némul el többé.

És mit él meg a felnőtt? Azt, hogy világosan érti ezt a helyzetet, és meg meri húzni a határait, mert már nem fél kiállni önmagáért. A felnőtt én az, aki odalép a jókislányhoz, megfogja a kezét, és azt mondja neki: Nem baj, hogy most nem sikerült – nem ettől vagy elég. Jogod van létezni. Sőt jogod van nemet mondani, ha egy helyzet méltatlan. A felnőtt már tudja: a hiba nem bukás, hanem a tanulás része. És azt is megtanulta, hogy az önbecsülése nem épülhet egyetlen vizsgáztató aktuális véleményére.

Jól megnéztem még egyszer, utoljára azt az ajtót, amelyen tíz éven át havonta besétáltam – és tudtam, hogy soha többé nem fogok ide visszatérni. Ezzel pedig szimbolikusan átléptem azt a küszöböt, amelyet kamaszként kellett volna átlépnem. A zsigeri érzéseim már rég jelezték, hogy itt nincs minden rendben. Tudtam, hogy a gyomrom nem hazudik, csak nem mertem rá hallgatni. Ez az erő azonban most belülről jött: onnan, ahova valaha eltemettem minden lenyelt nemet, minden meg nem vívott csatát. Felnőtt döntés volt. Egy belső rendszerváltás. Negyvenkilenc év kellett hozzá, de végre kamasz (is) lettem. Az önmagamnak adott elégséges jeggyel indultam el újra befelé, csendben és határozottan. A felnőtt kézen fogta a belső kamaszt, hogy végre megtalálja a saját útját.

A lázadás a kamaszkor anyanyelve. Azt üzeni: a saját világomban akarok eligazodni. De mikor mer egy kamasz igazán lázadni? Akkor, ha érzi, hogy a kapcsolat elbírja a dühét, a kritikáját, az ellenszegülését is. Hogy az ajtó akkor is nyitva marad számára, ha nemet mond. A lázadás a biztonságos kötődés jele. Azt mutatja, a kamasznak „belső engedélye” van arra, hogy különbözzön, kételkedjen, vitázzon, kockáztasson. Megengedheti magának.

Egy kamasz, aki tudja, hogy a szeretet nem a teljesítményért és a megfelelésért jár, hanem egyszerűen a létezése okán, sokkal bátrabban bontogatja a szárnyait. Mer konfrontálódni, nemet mondani, hibázni. Néha elbukik, de aztán újra próbálkozik. Tudja, hogy a szülő nem fogja kilökni a kapcsolatból az igazságkeresése miatt. Aki nem lázad, az nem azért nem teszi, mert olyan jól nevelt – hanem azért, mert fél. Nincs tapasztalata arról, hogy van joga mást akarni, máshogy gondolni. A jókislány vagy a jófiú inkább csendben szenved, és mindenkit megért, csak önmagát nem.

(Mielőtt továbbhaladnánk ezen a gondolati íven, muszáj tennünk egy rövid kitérőt, mert véletlenül sem szeretném, ha úgy tűnne, hogy minden lázadás a biztonságos kötődésből fakad. Sajnos van, amikor éppen az ellenkezője áll a háttérben. A diszfunkcionális családokban, ahol nincs meg a szükséges biztonság, sőt, esetleg elhanyagolás, elutasítás vagy bántalmazás van jelen, a lázadás szintén erős lehet, de ez nem annyira valódi szabadságkísérlet, mint inkább túlélési stratégia. Ez esetben a kamasz a szabályszegést fegyverként és kétségbeesett segélykiáltásként használja, hogy kifejezze a fájdalmát, a dühét vagy a szeretethiányát. A kulcskérdés tehát mindig az, hogy milyen talajból sarjad a lázadás. Ha a biztonságban gyökerezik, akkor érdemes engedni, hogy a kamasz kipróbálja a szárnyait. Ha azonban a biztonság hiányából fakad, akkor előbb az alapokat kell rendbe hozni, különben a lázadás nem fejlődéshez, hanem további sérülésekhez vezet, és csak a fájdalom körforgását hosszabbítja meg.)

A kamaszkor az az időszak, amikor elkezdjük felépíteni azt, aki igazán vagyunk. Olyan, mint amikor az ember lebontja a régi házat, hogy sajátot húzhasson fel. Ez porral, zajjal és némi káosszal jár, de másként nincs saját otthon, csak örökös albérlet mások elvárásai között. Ezt ne felejtsük el akkor sem, amikor a gyerekünk éppen nagyon bosszantóan serdül. Mert gyakran értetlenül állunk mellette, azt kérdezve magunktól: mi a csuda történt vele, hogy ilyen kibírhatatlan lett? (Közben ő azt éli meg, hogy mi váltunk elviselhetetlenné.) Ilyenkor próbáljuk meg felfedezni benne azt, aki keresi önmagát, gyúrja az identitását, és még tanulja a határait. Bár ez nem mindig látszik rajta, szeretne hozzánk kapcsolódni, és a lázadásával sokszor azt üzeni: Láss engem! Szeress így is!

Ha a gyerekünk mer mellettünk önmaga lenni, mert érzi, hogy elbírjuk ezt is, és nem fog minket elveszíteni, veregessük meg a vállunkat szülőként, mert valamit nagyon jól csináltunk! Ezt az időszakot persze nem könnyű elviselni – sem neki, sem nekünk –, de sokat segíthet, ha arra gondolunk: mindarra, amin most együtt keresztülmegyünk, szükség van ahhoz, hogy egész emberré válhasson. Önmagává.

A tükörlabirintus

Képzeljünk el egy hatalmas, fényes tükörlabirintust: ebben bolyong a kamasz, térkép nélkül. Minden fal tükör és mindegyik tükör mást mutat. Az egyik felnagyítja a hibáit, a másik eltorzítja a testét. Van, amelyik azt mutatja, milyennek kellene lennie, de olyan is, amelyik vak: nem lát benne semmit, teljesen eltűnik a saját arca. A legzavaróbb, hogy mások is belenéznek ezekbe a tükrökbe, és visszamondják neki, mit látnak:

„Túlérzékeny vagy!”

„Ez nem is te vagy!”

„Régen olyan jófej voltál.”

„Ne legyél már ilyen drámai!”

„Miért nem tudsz normális lenni?”

„Te egy igazi egyéniség vagy!”

Most aztán már végképp fogalma sincs, hogy ki is ő igazából. A tükörlabirintusban való bolyongás minden pillanatban új arcot mutat, de egyik sem biztos, hogy valódi. A kamasz néha menekülne innen, máskor csak kiabálna, hogy valaki mondja már meg, ki is ő, de a hang visszaverődik. A tükrök egy része erősen torzít: az Instagram-filterek, az osztálytársak gúnyos megjegyzései, az összehasonlítgatás másokkal, a „mit kéne éreznem” belső parancsai. És vannak valódinak tűnő tükrök is – a belülről fakadó vágyai, értékei, gondolatai –, ám ezeket csak akkor veszi észre, ha nagy ritkán elcsitul a zaj.

A kamasz bolyong, keresi a kijáratot a labirintusból, dühösen méregeti a tükröket, hátha áttörhet rajtuk. Azt hiszi, van valahol egy ajtó, ami kivezet ebből a zavaros, torzító világból. Még nem ismerte fel, hogy ez az út befelé vezet. Amit útvesztőnek hisz, lassan belső tájjá formálódik, és egyszer majd – jó esetben – otthon lesz ebben a labirintusban. De ez csak sokkal később derül ki számára.

A kamaszkor jellemzői

Daniel J. Siegel szerint a kamaszkor egy biológiailag kódolt átalakulási folyamat, amely előkészíti a fiatalt az önálló felnőtt életre. Az agy ilyenkor újrahuzalozódik, a személyiség formálódik, és négy kulcsjellemző jelenik meg, amelyek a kamaszlét lendületét adják, de felnőttként is aranyat érnek, ha meg tudjuk őrizni őket.

1. Újdonságkeresés. A kamasz kíváncsi, kísérletező, nyitott mindenre: élményekre, ötletekre, emberekre. Ez a kalandvágy segíti, hogy felfedezze a világot és önmagát. Az új iránti éhség azonban könnyen vakmerő döntésekbe, szabályszegésbe torkollhat, mivel az agy jutalomközpontja, a dopaminrendszer ekkor turbófokozaton pörög. Kamaszként ezért hajlamosak vagyunk „túltolni” az újdonságkeresést. Felnőttként aztán gyakran szinte teljesen lemondunk róla – pedig a világra való nyitottság, az új dolgok kipróbálása frissen tartja az agyat és színt visz a hétköznapokba. Az unalom gyakran a belső keresés hiánya.

Kérdés önmagadhoz: Mikor próbáltam ki utoljára valami teljesen újat?

2. Érzelmi intenzitás. A kamasz érzelmei nem ismernek határokat – az öröm, a fájdalom, a szerelem, a harag egyaránt magas hőfokon lángol. Míg a felnőtt agyban az érzelmeket szabályozó prefrontális kéreg már érett, a kamasznál ez a terület még csak épül, így őt könnyen elragadják az érzelmek. Ez sebezhetővé teszi, ugyanakkor a magas intenzitás nyit utat az empátiának, az önreflexió fejlődésének és a művészeteknek is. Felnőttként már hajlamosak vagyunk előnyben részesíteni a biztonságot, a kontrollt, a racionalitást – pedig az érzelmek átélése az, ami igazán élővé tesz minket, és segít, hogy kapcsolatban maradjunk önmagunkkal.

Kérdés önmagadhoz: