Családomnak

Mi az élet értelme? Ennyi volt az egész – oly egyszerű kérdés;
csak ahogy múlnak az évek, mind inkább körülkeríti az embert.
A nagy felismerés nem jött el eddig soha.
A nagy felismerés nem is jön el talán soha már.
Helyette mindennapi, kis csodák adódnak, megvilágosodások,
váratlanul gyufaláng villan a sötétben: íme, mint most ez.

Virginia Woolf: A világítótorony

(Mátyás Sándor fordítása)

HOLTTESTET TALÁLTAK AZ ERDŐBEN

1971. augusztus 29.

Gloucestershire Enquirer

Holttestre bukkantak tegnap a Deani-erdőben található ház erdős birtokán. A haláleset körülményeit vizsgálja a rendőrség. Döbbent helyiek elárulták az Enquirernek, hogy a Foxcote nevet viselő kúria a Harrington család tulajdonában áll, akik ebben a hónapban költöztek be, miután tűz ütött ki londoni otthonukban. A legközelebbi falu, Hawkswell egyik lakója, aki névtelen kívánt maradni, azt nyilatkozta: „Mind azért imádkozunk, hogy ez az egész csak egy szörnyű baleset legyen. Ilyesminek nem lenne szabad megtörténnie egy ilyen csendes helyen, mint ez. Vagy egy olyan családdal, mint Harringtonék.”

1

Rita, Deani-erdő, 1971. augusztus 4.

Az erdő úgy néz ki, mint ami élve fogja felfalni őket, gondolja Rita. A fények furcsán zöldesre váltottak, az ágak pedig a kocsi ablakait karistolják. Szorosabban kezdi markolni a kormányt. A keskeny út még tovább szűkül. Azon tűnődve, hogy már elhagyta a házhoz vezető bekötőutat, vagy még csak most fog következni, túl gyorsan vesz be egy kanyart, aztán rátapos a fékre.

Rita élesen beszívja a levegőt, és kikerekednek a szemei a Morris Minor rovar pettyezte szélvédője mögött. Nem igazán tudta, mire is számítson. Valami elegánsabbra. Harringtonosabbra. Nem erre.

Egy magas, rozsdásodó kapu mögött hirtelen előbukkan Foxcote az aljnövényzetből, mintha maga a föld sóhajtotta volna fel és emelte volna ki az erdei talajból. Akár egy megtört szépség, a régi ház osztott ablakai részegen pislognak a falevelek közt áthatoló kora esti napfényben. Hatalmas fák nyúlnak a vörös cserepes tető íve fölé, amely úgy megereszkedett a közepén, mint egy megroppant gerinc, amitől a kémények is furcsa szögekben düledeznek. Sűrű borostyán kúszik fel a gerendákon és a téglás oromfalú homlokzaton, élettel telin zsizsegve a tucatnyi apró, tovareppenő madártól és a méhek gomolygó fátylától. Ez az épület olyan távol áll Harringtonék elegáns londoni sorházától, amennyire azt Rita csak el tudja képzelni.

Egy pillanatig senki sem szólal meg a kocsiban. A fák között egy harkály dobolja láthatatlanul területi takarodóját. Verejték csordogál le Rita bal térdének hajlatában. Csak most veszi észre, hogy remeg a keze.

Habár minden tőle telhetőt megtett, hogy palástolja Jeannie és a gyerekek előtt, azóta pánikolt, hogy ráfordultak az erdei útra, majdnem öt órával azután, hogy elhagyták Londont. Ami nem meglepő, hiszen végig azon aggodalmaskodott, hogy megölheti drága utasait. Látása időnként tényleg megrezzent, ahogy megzavarták a magasba szökő fák, az égbolt hiánya és a tudat, hogy milyen kemény is tud lenni egy fatörzs, ha nyolcvan kilométer per órával ütköznek neki. Most, hogy túlélték az utazást, szájára tapasztja a kezét. Még mindig túl gyorsan zajlik minden. Hogy a bánatba kötött ő ki itt? Egy erdőben. A sok hely közül pont itt. Hiszen utálja az erdőket.

Arról volt szó, hogy ez egy londoni dadus állás lesz.

Tizennégy hónappal ezelőttig Rita még sosem járt Londonban. De vágyakozva álmodozott róla, arról a Ritáról, aki ott lehetne, messze Torquay-től, mindattól, ami történt. És a nagyvárosi családról – pont, mint Darlingék a Pán Péterből –, akik majd sajátjukként ölelik őt a keblükre. Egy magas, jó meleg házban éltek volna, aminek nincs pénznyelő villanyórája, mint nagyi bungalójának. Saját hálószobát kapott volna íróasztallal és polcokkal, esetleg kilátással a pezsgő, izgalmas városra. És az anyuka, akinek dolgozott volna, egyenesen… tökéletes lenne: finom, kedves és gyengéd. Művelt. Pici fülcimpával és kecses, madárszerű kezekkel. Akárcsak a saját édesanyja, akire Rita már csak homályosan emlékezett. Vagyis elképzelt mindent, amit elveszített a balesetben. És amit egy része állandóan keresett.

Az interjú reggelén felbámult a Primrose Hill-i ház cukorfehér stukkóira és akáczuhatagára, és azonnal tudta, hogy ez az. Az új otthona. Az új családja. Bizsergető érzés futott végig rajta, mint amikor zsibbadtságából kezd ébredezni egy végtag, ahogy bekopogott az elegáns bejárati ajtón, miközben a szíve majd’ kiugrott a helyéről legcsinosabb blúza alatt, ami persze korántsem számított annyira csinosnak Londonban. Most ez a második legcsinosabb blúza, becsomagolva a csomagtartóban az összes többi ruhájával együtt – praktikusak, egyszerűek, ritkán elég hosszúak a karjain vagy a lábain –, amiket meg tudott menteni a tűz után, ami végigsöpört azon a londoni házon az elmúlt hétvégén. Ruhái azonban még a mosodában futtatott hosszú program után is füstszagot árasztanak.

Rita átpillant Jeannie-re az anyósülésen. Új szerzeményeit viselve a Harrodsból, ő még most is dacosan Londonhoz van öltözve, és egy fekete lakkbőr retikült szorít magához, az élete árán is. Törékenynek látszik és zaklatottnak. Az utóbbi időben történt súlyvesztése fájóan nyilvánvaló ebben a krémszínű kreppszoknyában, melynek övét szorosra fogta plusz egy beleütött lyukkal, púderkék kasmír pulóver-kardigán szettjében és fehér selyemsáljával, amit úgy tekert vékony pálcikanyaka köré, mint egy bandázst. És megint azt a napszemüveget viseli, a teknőckereteset, azokkal a nagy lencsékkel – akkorák, mint a Hartley lekvárosüvegek fedői –, amit mindig az átsírt éjszakák után szokott felvenni.

Jeannie nem akarta otthagyni a Claridge’st. (Rita sem: korábban még sosem szállt meg sehol, ahol nem kellett maga után beágyaznia. A szobalány még a matrac trükkös sarkaival sem engedte neki, hogy segítsen.) Jeannie határozottan nem akart ide jönni: „Szörnyű hely. Walter így akar elszigetelni engem”, suttogta előző éjjel, amikor a gyerekek már nem hallhatták. Felpillantva Foxcote-ra, Rita önkéntelenül is azon mereng, hogy Jeannie-nek talán igaza volt.

Amikor a munkát kezdte, még minden más volt. Emlékszik, ahogy Jeannie hangosan felolvasta a referenciáit az interjú napján, lassan mosolyra húzódó ajkaira és erősen gömbölyödő pocakját simogató kezeire. „Lojális volt, kedves, és imádta mind a négy gyermekem. Nagyszerűen bánt a kisbabával. A mosásban és a főzésben kevésbé ügyes. Nagyon ideges sofőr. Egy percig sem haboznék újra felvenni.”

Waltert nem különösebben érdekelte. Zárkózott férfi volt, precízen gondozott bajusszal, karcsúsított barna öltönyében szálkás megjelenéssel. Barátságos volt, de hivatalosan viselkedett. Miután fürgén kezet rázott vele, elnézést kért, puszit dobott a gyerekek felé, és elsietett dolgozni, borotvahab halvány szappanillatát hagyva maga után. Abban az időben Walter még boldogan bízta feleségére a háztartást érintő döntéseket. Ő a Harrington Üveg mayfairi főhadiszállását irányította, nem a családi házat. És kifejezetten kedvesnek tűnt. Ha voltak is figyelmeztető jelek, Rita nem vette észre azokat.

Még sosem akart ennyire egy állást. Miután óvatosan leereszkedett a kanapéra, szorosan összefonta a kezeit, hogy ne izeg-mozogjon, és bokáinál keresztbe tette piszkos lábait, maga alá húzva őket, ahogy nagyi tanította. („Ettől kisebbnek fogsz látszani, aranyom. Nőiesebbnek.”) Nagyon igyekezett, hogy ne mosolyogjon túl sokat, hogy komoly szakembernek tűnjön, idősebbnek a maga húsz événél. Érdemesnek egy ilyen zsíros pozícióra.

Jeannie behívta az akkor ötéves Teddyt a szalonba. „Nagyon édes”, mondta. És valóban az volt. Ritának le kellett küzdenie a késztetést, hogy összeborzolja a fürtjeit. Aztán megjelent a tizenkét éves Hera, aki azért már kevésbé tűnt édesnek, úgyhogy mintegy kompenzálandó, megkínálta őt egy szelet tortával – amit Jeannie „patisserie”-nek nevezett –, csontporcelán tányéron, aprócska ezüstvillával. Miközben Hera szégyenlősen elmagyarázta, hogyan kell ejteni a flancos nevét – Hírá –, Rita elvette a tányért, ami megbillent, mire a sütemény borzalmas lassított felvételben lecsúszott róla, és a pihe-puha plüss-szőnyegen landolt, a cserepes kukoricalevél mellett. Hera kuncogni kezdett. Rita elkapta a tekintetét, és végzetesen elkuncogta magát ő is, amit aztán megpróbált egy köhögésrohammal leplezni. Egyértelmű volt, hogy látványosan elszúrta a dolgot, és máris visszaküldik nagyi bungalójába, az émelyítő kisvárosi élethez – és saját csúf titkához. De az a kuncogás, ahogy Jeannie később elárulta neki, megnyerte neki a munkát. Jeannie azt akarta, hogy a babának szórakoztató, fiatal dadusa legyen, ne pedig valami mogorva vén szipirtyó.

De a baba sosem hallotta Rita kuncogását. Sem bárki másét. Ő csak egy aprócska szellembaba, merev és fehér, aki felett megállt az idő, egy folyton érezhető, de soha, isten ments, soha szóba nem hozott jelenlét. És Rita… nos, mi is ő most? Nem csak a szórakoztató, fiatal dadus. Több minden nyomasztja most a gondolatait annál, mint hogy mit fognak enni vacsorára.

Még a fák is mintha vádlón merednének le rá, rázva levelekkel borított fejüket. „A mi kis egyezségünk”, ahogy Walter nevezi. Amikor előhozakodott a javaslatával két nappal ezelőtt, Rita egyáltalán nem akart részt venni benne. Nagyon nyugtalan lett Walter tervei miatt. „Át akarod gondolni? – horkantott fel a férfi. – Ez egy munka, nem egy desszertlap, Rita.” Világos volt, hogy mik közül választhat: beleegyezik, vagy mehet isten hírével („azonnal, referencia nélkül”), és Walter majd felvesz valakit, aki szolgálatkészebbnek bizonyul.

„Nekem Londonban kell maradnom az üzlet miatt, úgyhogy jegyzeteket kell készítened a feleségem elmeállapotáról.” Walter hátrasimította sebesen ritkuló haját. „Tájékoztass a hangulatairól! Az étvágyáról. Hogy milyen minőségben látja el anyai feladatait. És természetesen számítok a teljes diszkréciódra. A feleségem nem tudhatja meg.”

Ritának cikáztak a gondolatai. Először is, ha otthagyja őket, hová mehetne? Hol, miből élne? Nagyi néhány hónappal korábban meghalt – végül mégsem csak egy csúnya gyomorrontás volt –, és az önkormányzat visszavette a bungalóját. Rita ragaszkodott hozzá, hogy rendes búcsúztatót és sírkövet kapjon a nagyi. A költségek kipucolták a megtakarításait.

És nem tudott megbirkózni a gondolattal, hogy elsétáljon Jeannie-től, Herától és Teddytől, amikor a legnagyobb szükségük volt rá. Az olyan lenne, mintha lemondana róluk. Vagy mintha azt mondaná, hogy „már nem tudok rajtatok segíteni többet”, pedig biztos volt benne, hogy tud – ismerte a gyász folyamatát, ahogy megsebzi az embert, nem a bőrén, hanem belül, a lélek puha falán. (És hogy milyen úgy felnőni, ha másmilyen az ember, akárcsak Hera, aki szintén kilóg a sorból.) Úgyhogy igen, határozottan jobb lesz, ha „jelent” Jeannie-ről a nyáron, füllentve kicsit, ha szükséges, mint hogy valami szigorú új munkáltatója legyen, érvelt magában. Még ma reggel is ezt a döntést érezte helyesnek. De most, hogy itt vannak, körülzárva ezekkel a zord, fenyegetően magasba törő fákkal, egy ilyen távoli, elszigetelt helyen, amitől az az érzése támad, mintha ők lennének az utolsó túlélők a bolygón, már nem biztos benne. Kiszáradt és fémes ízű a szája. Árulás ízét érzi rajta.

– Rita! – érinti meg Jeannie finoman a karját, félbeszakítva örvénylő gondolatait. Jeannie hangja tompa a reggeli gyógyszertől, ami miatt Rita vezetett. („Vicces. Glóriákat látok”, jegyezte meg Jeannie a Claridge’s hibátlan buggyantott tojásait vizsgálgatva a reggelinél.) – Készen állsz?

– Ó, igen! Bocsánat!

Rita arca lángra kapott. Lelkiismerete túl közel került a felszínhez.

– Nos, akkor essünk túl ezen a rémségen, rendben? – súgja Jeannie komoran.

Rita bólint, és viaskodni kezd a sebességváltóval. Magára erőltetve egy mosolyt a gyerekek kedvéért, Jeannie hangosan, rózsás hangon azt mondja:

– Nos hát, Foxcote… Ugye, milyen izgalmas?! Gyerünk, Sudár Rita! Hajts be!

2

Sylvie, Kensal Town, London, most

Kicipelem az utolsó kartondobozt is a házból az autóig, kezemmel tartva a doboz dudorodó alját, nehogy az életem darabkái kipotyogjanak az utcára, és jelenetet rendezzenek. Visszapillantok a házra, szemeimet könnyek marják. Hát ennyi? A családom otthonát, akárcsak a házasságot, amiben oly sokáig benne ragadtam, végül csak kivájják a szívemből?

Házaséletemnek a költöztető dobozok adnak keretet. Érkezések és távozások. Ujjongások és zokogások. Amikor először beköltöztünk tizenkilenc évvel ezelőtt, öt hónapos terhes voltam, és keresett sminkmester egy mindig rendelkezésre álló kézipoggyásszal, készen arra, hogy felpattanjak egy easyJet-járatra, elröppenve egy hirtelen jött külföldi fotózásra. Nem volt salátacentrifugám. Sose cseréltem ki egy pelenkát se. A jegygyűrűm – antik arany, zöldborsószínű smaragddal – Steve nagynénjéé volt, és mosolyt csalt az arcomra, valahányszor csak ránéztem. Az esküvőt azután tartottuk, hogy már leadtam a terhesség alatt felszedett pluszkilókat (bár nem az összeset). Egy elefántcsontfehér, csipkés vintage ruhát viseltem T-vonalú pántos cipővel, olyan visszafogottabb Courtney Love-os stílusban. Táncoltunk a Pulp Common People című számára. És úgy volt, hogy örökké házasok maradunk.

Azt se tudtam volna elképzelni, hogy ez az utca valaha meg fog változni.

Elhelyezkedéséhez képest olcsó volt, valószínűleg azért, mert otthont adott egy kebabosnak, egy dilis lakónak, aki üvöltözve sértegette a lámpaoszlopokat, és egy virágzó drogtanyának. A bejárati ajtókat anno testületileg rozsdavörösre festették. Azok az ajtók most leginkább latyakos sötétszürke árnyalatúak. A kebabosból pedig Instagram kompatibilis virágkötészet lett, ahol sárkányvörös dáliákat árulnak. Öt Sophie lakik az utcában. És valószínűleg vagy ötven alkesz. Ha most kellene megvenni a házunkat, nem tudnánk megengedni magunknak. Magunknak? Már nincs is olyan, hogy „mi”. Folyton elfelejtem.

Halkan elmormolok egy viszlátot. Az elmúlt hónapban tötymörögve hoztam el egy-egy dobozt a házból, amíg Steve a munkahelyén volt. Most, hogy végeztem a dologgal, fellélegezhetek, de a szívem sajog. Nem tudom olyan könnyen lezárni ezt az egészet, mint a bejárati ajtót. Olyan sok emlék marad abban a házban, elraktározva, mint a napfény egy befőttesüvegben: az Annie növekedését jelző, egyre magasabbra törő ceruzanyomok a fürdőszoba falán; a babarózsaszín rózsa, amit Annie nyulának, Salátának a sírjára ültettünk; mappák tele bizonylatokkal és szerkesztőségi munkával, amit a magazinnál végeztem, amikor még kezdő voltam, bő huszonvalahány évvel ezelőtt, előbbre valónak tartva, hogy menő legyek, mint hogy rendesen megfizessenek. Most nincs tárolóhelyem. Se kertem. És sokkal több a számlám annál, hogy egyedül lakhassak.

Próbaválás, ahogy Steve még mindig nevezi. Akkor sem hitt nekem, amikor először közöltem vele hat héttel ezelőtt. Éppen garnélás linguinit ettünk feszült csendben. Én azon a héten pont nem voltam otthon, egy vadászviseleti katalógusfotózáson dolgoztam a Skót-felföldön, sok volt a kordbársony, a reszkető modell és az arcunkba verődő eső. Steve elfelejtette a kukanapot – az „A” bűnjel –, úgyhogy még két hétig voltunk összezárva a szelektív szeméttel, pedig a kuka már így is csurig volt. De valójában valami másról volt szó. Egyéb szennyrétegek rakódtak egymásra a házasságunkban. (Bűnjelek B-től Z-ig.)

Figyeltem Steve-et, ahogy lefejez egy garnélát az ujjaival, miközben dudorászik a bajsza alatt. Az arca – szögletes, sötét szemöldöke, a gyerekkori BMX-sebhely az állán – annyira ismerős volt, hogy szinte nem is láttam őt magát. „Most épp mit tettem?”, kérdezte, fel sem nézve rám.

Leraktam a villámat. A szavak pedig csak úgy kibuktak belőlem. „Steve, én ezt nem tudom tovább csinálni… kettőnket.” Eltelt egy pillanat. Steve sebesen pislogott. Várta, hogy elnézést kérjek, vagy a hormonjaimra fogjam. A zene átváltott Lou Reedtől a Perfect Dayre. Normál helyzetben megjegyzéseket tettünk volna az iróniára. De nem tettünk. Úgy éreztem, már soha többé nem lesz vicces semmi.

„De én szeretlek téged”, dadogta Steve letaglózva. És abban a percben – június 19-én, 20:11-kor – tudtam, hogy komolyan is gondolja, őszintén; de azt is tudtam, hogy képtelen elképzelni az életét nélkülem, ami nem teljesen ugyanaz. Aztán a tizennyolc éves lányunkra, Annie-re gondoltam, aki épp Camdenben ünnepelte, hogy leérettségizett, mit sem sejtve erről az egészről, és akkor könnyekben törtem ki. Mégis mit művelek?

Szeretet. Biztonság. Zavartalan otthon. Abban a pillanatban, hogy Annie mérhetetlenül becsesen a világra jött, megígértem neki mindezt. Nem sirattam elvesztett szabadságomat, annak ellenére, hogy a karrierem hamarosan úgy zsugorodott össze, mint kasmír a forró vizes mosásban. Többé nem utazgathattam vagy dolgozhattam késő estébe nyúlóan. Kimerült voltam. Még a lábaim is kövérek voltak. De nem lehetett tagadni, mélységesen és megdöbbentően boldog is voltam, talán életemben először. Teljesen megváltozott a fontossági sorrend. Úgyhogy igen, az anyaságot nem szúrtam el. És csak ez számított. Annie-nek az égvilágon mindenemet odaadtam volna.

Így aztán mindent megtettem, hogy elfelejtsem Lisát a HR-ről – harmincas évei elején járó, balayage-szőke, leöntötte a kedvenc Isabel Marant ruhámat a Negroni koktéljával Steve céges karácsonyi partiján, és 55 százalékban biztos vagyok benne, hogy ezzel a nővel szokott páros meccseket is játszani a teniszklubban –, meg a többi megingást, amiket sejtettem ugyan, de nem tudtam bizonyítani az elmúlt néhány évben.

Ha gyerekként megtanulod, hogyan temesd el magadban a fájó dolgokat – számomra mindaz annak számít, ami egy erdőben történt réges-régen, és olyan kérdéseket vet fel, amik hallatán anyám mindig lemerevedik, szívinfarktusszerű grimasszal az arcán –, akkor piszok jó leszel a dolgok kizárásában. A titkolózásban. Csakhogy úgy látszik, a titkok nem tűnnek el nyomtalanul. Mint a molyok egy ruhásszekrényben, rejtőzködve rágcsálnak, amíg észre nem veszed a lyukat.

Ahogy Annie diákévei lassan a végükhöz közeledtek a nyár elején, éreztem magamban valami belső változást, amire nem számítottam. Akár egy sebességváltás a biciklimen, egy furcsa szabadon szárnyaló érzés, aztán helyre kattantak a dolgok. Egy kis hang duruzsolni kezdett a fejemben: Negyvenhat éves vagy, ha most nem lépsz, akkor mikor? Különben is, milyen példát mutatsz így Annie-nek? Ő is azt akarná, hogy boldog legyél.

De Annie nem egészen így látta a dolgot. „Szóval egész idő alatt hazugságban éltél? Színleltél?”, hebegte, amikor közöltem vele a híreket, veszettül igyekezve, hogy a különválásunk úgy hangozzék, mint egy Gwyneth-stílusú tudatos szétkapcsolódás (kétségtelenül kissé túlzásba vittem az erőlködést). Képtelen voltam rávenni magam, hogy beszéljek neki Steve viszonyáról, mivel az a felnőttek sara, az én bajom, engem aláz meg, és legalább annyira tünete, mint oka a szakításunknak. Ráadásul a történtek ellenére Steve mindig remek apa volt. Úgyhogy azt mondtam: „Az irántad érzett szeretetünk összeköt minket, Annie. Ez mindennél fontosabb.” Ami igaz is. De amikor megpróbáltam megölelni, eltolt magától.

„Miért nem figyelmeztettél? Tudod, anyu, egész életemben ezt csináltad, nyomtad ezt a lá-lá-lá, minden mesés, csak ne tegyél fel túl sok kérdést színjátékot.”

Megrándultam, érezve, hogy belegyalogoltam valami másba, valamibe, ami mélyebbre fúrta magát a bőre alatt, egy nehezteléssel telve csordogáló vénába, ami túlmutatott a Steve-vel való szakításunkon.

„És ez baromság!”

Másnap Annie szedte a sátorfáját, és a nyárra átköltözött anyám vidéki házába Devonban, ahol már várta őt a nagyi együttérző válla. „Épp a kanapén fekszik, egy bödönnel kanalaz a saját készítésű karamellás fagyimból, és nézzük a Csajok ismétléseit”, jelentette megnyugtatóan anyám a telefonban még aznap este. „Persze, hogy nem utál téged! Nem, hagyd ezt abba, Sylvie! Te csodálatos anya vagy. Csak ez kicsit letaglózta. Most úgy érzi, becsaptátok. Időre van szüksége, hogy megeméssze a dolgot. Mint mindnyájunknak.”, tette hozzá, amit egy kis szurkapiszkának vettem.

Anyut se figyelmeztettem. A nehéz témákat mindketten csak a legszükségesebb mértékig szoktuk megosztani egymással. Amilyen az anyja, olyan a lánya.

„Hagyd, hogy legyen egy felhőtlen nyara a tengernél! Majd én gondját viselem, ne aggódj! De ki fog gondoskodni rólad?”

Felnevettem, és közöltem, hogy képes vagyok én gondoskodni saját magamról. És tényleg tudok. De sokévnyi feleségeskedés után ki kellett derítenem, hogy ki is vagyok én valójában.

„Hogy ki vagy?”, ismételte anyám halkan, egy-két szívdobbanásnyi terhes csend után, aztán gyorsan témát váltott.

Annie-nek nem tartott sokáig, hogy összeszedje magát, egy felszolgáló állásnak és az új fiújának köszönhetően. A telefonban gyakran állítja, bár nem túl meggyőzően, hogy szakadozik a vonal, és megígéri, hogy később majd visszahív, de aztán nem teszi. Ha az új barátjáról kérdezem – anyu szerint „bele van zúgva” –, Annie azonnal lezárja a beszélgetést, mintha elvesztettem volna a jogot a bizalmára. Találkozhatok vele? Csend. Mikor fog visszajönni Londonba megnézni az új lakásomat? „Nemsokára”, feleli, gyakran elfojtott kuncogással, mintha a barátja ott lenne a háttérben, orrával cirógatva a nyakát. „Most mennem kell. Szeretlek. Aha, te is hiányzol, anyu.”

Legalább jól érzi magát, győzködöm magam, miközben leparkolok az új utcámban, ami korántsem olyan kellemes, mint a régi, és kiveszem a kartondobozt a csomagtartóból. Máris hallom az épület nyári lüktetését. Nyitott ablakain keresztül kiáramlanak a négy fal közé zárt gyerekek, a hip-hop, a rádióközvetítés – „Gól!” – és a másodikon lakó operaénekes teli torkú skálázásának egymással vetélkedő hangjai. Egy csapat kapucnis kamaszfiú figyel engem lustán, nekidőlve egy összegraffitizett falnak, miközben füvet szívnak. Vidáman rájuk mosolygok, nem vagyok hajlandó tartani tőlük, majd eltökélten felmászok négyemeletnyi lépcsőn, miközben házaséletem utolsó darabkái lehúzzák a karom.

Az ilyen háztömböket hívják úgy az ingatlanosok, hogy „trendi indusztriális”: önkormányzati és magánlakások keveréke közösségi betonjárdákkal és erkélyekkel, amik a Grand Union Canal csatornarendszerére néznek. Kissé avantgárd. A lakásom – két kis hálószoba, a szebbik még várja, hogy Annie birtokba vegye – egy megértő régi barát, Val tulajdona, és általában kiadja Airbnb-n. Képkompozíciókkal dekorált rózsaszín falak, koptatott fehér svédpadló, berber szőnyegek és hatalmas, a jég hátán is megélő szobanövények makulátlan víziója a hely. De ami még fontosabb, hogy csak pár metrómegállóra van a régi háztól, úgyhogy Annie könnyen tud utazgatni köztem és Steve között, amikor csak kedve szottyan. Vagy nem.

Ledobom a dobozt a földre, és azt kívánom, bárcsak lenne valaki, akinek odakiálthatnék, hogy „Tedd fel a teáskannát!”.

Néma csend jár a sarkamban, mint egy macska. Bekapcsolom a rádiót, és karjaimat kitárva, fejemet hátravetve kinyitom az erkély üvegajtaját, úgy téve, mintha egy régi francia filmben lennék. A város csatorna- és dízelszagot árasztva berobban a szobába a sör áztatta késő júliusi hőséggel együtt. Arcomat feltartom a napfény felé, és elmosolyodok. Meg tudom én ezt csinálni.

Az erkélyről való kilátás még egy hónap elteltével is az újdonság erejével hat, mintha a nagy, szürke London kitárta volna rejtett zöld szívét, és beengedett volna. Ez egy matchatea színű városi autópálya a szitakötőknek, pillangóknak és madaraknak. Ami az egyéb élővilágot illeti: egy harmincas, aki szereti a kalapokat, és esténként gitározik és énekel – hamisan, mégis furcsán fesztelenül – a csatornahajója fedélzetén. És egy helyi lakos gém. Most, hogy elkerültem a régi otthonomból, vicces rokonságot érzek ezzel a megtépázott városi gémmel – esetlen, ugyanakkor sztoikus, már nem mai csirke –, és óhatatlanul szokatlan új szabadságom szimbólumaként tekintek rá. Bár ma reggel még nem bukkant elő.

Karjaimat a korláton pihentetem, sötét fürtjeim kezdenek begöndörödni, az elmém pedig, akár egy óramutató, nyugtalanul ugrál egyik gondolat után a másikra: a munkára; arra, hogy mi lehet a legkorábbi elfogadható időpont egy pohár bor elfogyasztásához; aztán Annie-re. Képek jelennek meg a fejemben. Anyu, ahogy keresztültrappol egy tengerparton a másfél éves Annie-vel a vállán; Annie összegömbölyödve a kanapén, mint egy selymes kis emlősállat egy díszpárnákból épített odúban, elektromos készülékek halmaival; a szeplői, azok a datolyaszilva színű csillagocskák, amiket egy sminkmester ecsetének képtelenség reprodukálnia. Hiányoznak azok a szeplők. Hiányzik Annie. És még mindig pontosan fel tudom idézni azt az érzést, mintha csak órákkal ezelőtt történt volna, ahogy végighúztam ujjbegyemet az első fogacskáján, ami még sajgó, skarlátvörös ínye alatt rejtőzött, készen arra, hogy a felszínre törjön.

Szemem sarkából látom, hogy a gém, az én szabadságmadaram leereszkedik, és szoborrá változik a csatorna partján. Rámosolygok. Megcsörren a mobilom. Mivel nem ismerem fel a számot, spamhívásra gyanakodva átpöccintem hangpostára. Újra csörögni kezd.

– Halló?… Hogyan?… Igen, Sylvie. Sylvie Broom… Micsoda?

Elakad a lélegzetem. A gém kitárja hatalmas szárnyait, és úgy tartja őket, rezzenéstelenül, kitárva, lemerevedve a felszállási szándék első mozzanatánál. Lelassul az idő. A szavak – „baleset történt” – belehasítanak a forró londoni délutánba. Majd levegőbe suhanó tollakkal a gémem tovareppen.

3

Rita

Egy fácán bukkan fel az elburjánzott útszéli aljnövényzetből, megijesztve Ritát. Rita megvárja, hogy a madár biztonságban eliszkoljon az erdőbe, aztán átmanőverezi az autót Foxcote kapuján. Egy fémesen karistoló hangra összerezzen. Reméli, hogy Jeannie nem hallotta meg. Muszáj, hogy ez az első nap zökkenőmentesen, rossz ómenek nélkül teljen.

– Feljajdult a kocsi – jelenti be Teddy a hátsó ülésről. Keresztben fekszik rajta, fejét a nővére párnának használt ölén nyugtatva, egyik csupasz lábát az ablaknak préselve, miközben kertésznadrágja kicsatolt pántja az ülésről lelógva hintázik mellette. Az út nagy részében szunyókált, míg Hera a törékeny éberség állapotában ült, orcáit hörcsögként teletömve medvecukorral. – De ne aggódj, Sudár Rita! Most a másik oldalon karcoltad meg, úgyhogy szimmetrikus lett – teszi hozzá édesen.

Rita Jeannie-hez fordul.

– Úgy sajnálom!

Hát még azt hogy sajnálja, hogy beleegyezett a titkos jegyzetek készítésébe Walternek! Csakhogy ezt nem mondhatja.

Jeannie megrántja a vállát, és elmosolyodik. Aznap ez az első őszinte mosolya – mintha egyenesen élvezné a gondolatot, hogy új karcolás került a férje kocsijára. Rita nem érti Harringtonék házasságát. Minden alkalommal, amikor azt hiszi, hogy mégis, valami megbolygatja a dolgot. Mint például a kés.

Két nappal a tűz után Jeannie bizalmasan közölte vele, hogy elrejtette a halott baba dolgait Walter elől – aki megtiltott „bárminemű emlékeztetőt” – az ágya alá, és attól félt, hogy sosem látja őket viszont. Rita azonnal felajánlotta, hogy majd ő elhozza a holmikat. Ő ugyanis első kézből tudta, hogy az emlékeket úgy kell óvni, mint a ritka ékszereket: ha szörnyű dolgokat is idéznek fel.

Könyökein kúszva a Harringtonék nászágya alatti finom hamuban, miközben rakoncátlan hajtincse beleakadt az ágyba, Rita végül megtalálta a testszínű pamutbársony cipőzsákot, ami, akár egy dudorodó has, meg volt tömve a kiságy takarójával, egy fodros babacipővel és egy ezüst Tiffany csörgővel, amit a babának sosem volt alkalma rázogatni. De ahogy próbált kimászni, majdnem beszorulva – mindig nehezebb kivergődni a körülményes helyzetekből, mint beléjük keveredni, állapította meg –, észrevett egy kis konyhakést a matrac rugói közé dugva, pont a párna alatt, mintha csak Jeannie kezére várt volna, hogy lenyúljon az ágy oldalán, és megragadja. Még mindig kirázza ettől a hideg Ritát. Nem tudja, mit gondoljon. Jeannie talán fél a férjétől? Lehet, hogy bántotta őt? Walter azt mondaná erre, hogy a neje paranoiás, a kés újabb aggasztó jele tragikusan megborult elméjének, a betegségnek, ami szégyent hozott a családra. De ezt Walter mondaná.

Végül is Walter és az orvosa voltak azok, akik beutalták Jeannie-t a Tisztásra egy hónappal a baba halála után. Rita, akit nyolc hosszú hónappal később elküldtek érte, sose fogja elfelejteni a helyet, a vidéki kúria homlokzatát és a kertekben bóklászó, üres tekintetű nőket hosszú fehér hálóingjeikben. Beszélgetésbe elegyedett egy aranyos idős hölggyel, aki egy párnát ringatott a karjaiban. Azt mondta, már ötvenhárom éve ott van, és negyven éve nem volt látogatója. Ritának fogalma sem volt róla, hogy léteznek ilyen helyek. És akkor megfogadta, hogy gondoskodik róla, Jeannie-nek soha többé ne kelljen visszamennie.

– Itt is volnánk.

Rita leállítja a motort. Hirtelen olyan sűrű lesz a csend, mintha bedugult volna a füle.

Ahogy körülnéz, észrevesz egy roskadozó lonc alá parkolt barna kis autót, amit ragyaként borít a rozsda. Nem ez az egyetlen elhanyagolt állapotban lévő dolog: Foxcote egy ideje már egyértelműen elvesztette az erdővel vívott csatáját. Sok helyütt fák vastag gyökerei ütöttek lyukat a kertfalon, utat engedve a csalánnak, hogy bekússzon a réseken, és a tüskés vadszedernek, hogy átnyúljon a kocsibejárón, mintha be akarna settenkedni a házba. Az egész hely leamortizálódott. De Rita reméli, hogy a gyerekek energiája majd feldobja.

– Juhú! – kiáltja Teddy, ahogy kicsapja a kocsiajtót, és kilő Foxcote fagerendás verandája felé. Friss, klorofillzöld illatú levegő áramlik be, ami Rita számára valami furcsán ismerőset, valami régen elfeledettet is hordoz magával. A finom szőrszálak statikusan meredeznek tőle a karjain, mintha lufit dörzsöltek volna hozzájuk.

– Tulajdonképpen mit keresünk itt? – veti oda a kérdést Hera a hátsó ülésről, akár egy követ.

A hangulat meredeken zuhanni kezd. Rita először nem mond semmit, ügyelve rá, nehogy Jeannie hatáskörébe tiporjon. Egyre feszültebben figyeli, ahogy Jeannie sötét, hullámos hajára tolja a napszemüvegét, és óvatos gyengédséggel kezd szemezni tizenhárom éves lányával a visszapillantó tükörben.

Hera pislogás nélkül bámul vissza rá olyan világos, jégkék szemekkel, hogy egyenesen a mélyükre lát az ember – Walter szemei. Frufruja egyenetlenül omlik a homlokára. Előző héten fogta a tompa konyhai ollót, hogy megigazítsa magának a frizuráját – a végeredmény láttán az anyja konkrétan felsikoltott.

Amikor Jeannie még mindig nem mond semmit, Rita odafordul az ülésén.

– Nyárra elmenekülünk a szutykos várostól – mondja vidáman, pedig imádja az augusztusi Londont a lobbanékony energiájával és a zsíros hot dog szagú levegő forróságával. – Amíg a házat helyreállítják.

Jeannie villant rá egy hálás kis mosolyt.

– De te mindig is utáltad Foxcote-ot, anya – mutat rá Hera. Teddy, aki még nem sokat ért a világból, és maximálisan megbízik a szüleiben, nem igazán érti, hogy mi történik. Hera már annál inkább, és nem győzi kicsikarni belőlük az ő verziójukat az eseményekről. Az sem kerülte el a figyelmét, amikor a szülei korábban a szálloda halljában veszekedtek: Walter a karjainál fogva tartotta Jeannie-t, mintha értelmet akarna rázni belé, de Jeannie elkapta a fejét, mint aki ránézni se hajlandó. Valami Hera mai arckifejezésében egy lábos rotyogó tejre emlékezteti Ritát, ami mindjárt kifut.

– Ugyan, dehogy! – hazudja Jeannie lágyan.

Rita ráharap az arca belsejére, mert kínosan érzi magát. Tudja, hogy Jeannie-nek nem volt más választása, mint hogy idejöjjön – ha azt akarta, hogy ő maradhasson a gyerekek gondviselője. Arculcsapásként érte az is, amikor Jeannie a bizalmába avatta azt illetően, hogy a család pénzéhez sincs hozzáférése, csak annyihoz, ami a házvezetéshez szükséges; hogy egy kiváltságos, házas nőnek kevesebb szabadság jut, mint a dadusának.

– De… – kezdi Hera, élvezve, hogy végre egyszer az anyja minden figyelme rá irányul.

– Elég legyen már! – vág közbe Jeannie. – Ne kezdd ezt ma, drágám, rendben? És ne tömj magadba több édességet! Nem fogod kívánni a vacsorát.

Hera becsapja a kocsiajtót. Rita figyeli, ahogy márványos bőrű, duci lábain eltrappol a ház felé. Ha Jeannie feleakkorára zsugorodott, mióta meghalt a baba, Hera a kétszeresére duzzadt. Rita mindenfelé cukorkapapírokat talál: Hera zsebeiben, a párnája alatt… Múlt hónapban kétszer is rajtakapták, hogy lopott az iskolai büféből.

Valami eltört Herában azon az éjszakán, amikor elvesztették a babát. Rita sokszor próbálta rávenni, hogy beszéljen róla, de mindig magába zárkózott, mint egy kagyló. Rita csak annyit tud, hogy a tavaly történtek valahogy kiültek Herára, a nyugtalanság árnyékként örvénylik fakó szemeiben. Pedig az ő feladata lenne, hogy fékezze Hera kitöréseit, és oltalmazza őt és Teddyt a szüleik leglármásabb csetepatéi közepette, amikbe alapjaiban szokott beleremegni a ház. (Rita gyakran érzi magát annyira hasznosnak, mint egy esernyő egy kilences erősségű orkán idején.)

– Hát ez biztató – jegyzi meg Jeannie.

– Ne aggódj! Majd összeszedi magát. – Valami oknál fogva Rita hitt Herában. Ez a lázongó lány megérintette a szívét. – Beviszem a csomagokat, és szépen berendezkedünk.

Kiszabadítja hosszú lábait a sofőrülés béklyóiból, és hátramegy a csomagtartóhoz, tudva, hogy valójában nem a bőröndökhöz siet.

Ahogy a csomagtér fedele nyikorogva felnyílik, Rita kifújja a levegőt, amiről nem is tudta, hogy visszatartja.

– Na, túlélte a becses rakományod? – kiabál oda Jeannie az autóból.

– Igen! – kiált vissza Rita vigyorogva. Természetéből fakadó optimizmusa visszatér. – Ép és egészséges.

– Én mondtam neked, Rita, hogy nem esik baja a bőröndök közé ékelve.

Egy apró babaház méretűre zsugorított üvegház, Rita terráriuma – az egyetlen tulajdona, amit nagy becsben tart. Az egyetlen dolog a birtokában, aminek nincs gyakorlati haszna. A tűz éjszakáján, miután lerángatta Jeannie-t és a gyerekeket a füstös lépcsőn a sötétben, megpróbált visszamenni érte, de a lobogó forróság eltántorította. Aznap sikerült visszaszereznie, amikor a babaholmikat is kimentette. Olyan volt, mintha egy régi barátjával hozta volna újra össze a sors, egy drága néma társsal. Otthont adva a legtökéletesebb moha borította kőnek és egyéb növények mellett egy vénuszfodorkának, amit Ethelnek nevezett el, és egy másiknak, amit egy picike fekete spórából növesztett (Dot), a terrárium jelenti az egyetlen állandót valószínűtlen dadusélete és az Azelőtti Élet között.

Egészen kicsi kora óta – bár mindig is ő volt a legnagyobb az osztályban, neki volt a legcsekélyebb esélye az angyalka szerepére a betlehemes játékban, vagy később arra, hogy táncolni hívják – halott apja botanikai növénytárolója mindig is az ablakpárkányán állt. Úgy szokott rá bámulni, ahogy talán más nők egy tükörbe. Ha hunyorít szempillái félholdján keresztül, képes menedékre lelni az üveg mögött, és lekuporodni a tájkerteken, amiket valaha is alkotott: a parton, amit egy maréknyi homokból alakított ki; a bébi bonszai mellett, aminek a törzse olyan, mint egy összecsavart szürke iskolai zokni; a pitypangmezőn, amit egy járdarepedésből mentett meg; visszaidézve összes régi, különböző korú és különböző méretű énjét, ahogy gondolatban körbeutazza a világot, üvegbe zárja és kontrollálja azt az ujjaival. Kizárva a nagy és ijesztő igazi külvilágot.

Ellenállva a késztetésnek, hogy először a terráriumot vigye és helyezze biztonságba a házban, kiveszi a gyerekek bőröndjeit, és visszasétál a kocsi elejéhez, miközben a gazos murva csikorog a talpai alatt. Lehajol Jeannie-hez, aki azóta sem mozdult.

– Vigyem a te táskádat is?

– Nem, nem. Megoldom. Menj csak be, Rita! Nekem még kell egy perc.

Kicsatolja a retiküljét, és kotorászni kezd benne egy cigarettáért.

Rita hezitál, attól tartva, hogy Jeannie esetleg beugrik a volán mögé, és visszahajt a Claridge’sbe, vagy ne adj’ isten a házhoz, ami lángra kapott a baba születésének évfordulóján. Ez tény, amit senki sem forszíroz. A tűzoltók a szalonban lévő antik pálmafalámpát hibáztatták a tűz okozásáért. De Rita nem annyira biztos ebben.

Elnyúlik a pillanat, mint egy cérnaszál.

– Ne aggódj, Rita! Csak elszívok egy cigit – mondja Jeannie fanyarul.

Rita elpirul, majd megnyugodva elmosolyodik. De ahogy a ház felé sétál, még hallja az öngyújtó sercenését és az eldünnyögött szavakat:

– Habár szívesebben gyújtanám fel ezt az átkozott helyet.

4

Hera, 1971. augusztus 4.

Amikor aznap reggel kinéztem a hálószobám ablakán, múlt héthez képest pont egy évvel ezelőtt, London felett rezzenéstelenül kéklett az ég, és olyan érzés volt, mintha az egész város visszatartaná a lélegzetét, várva, hogy kisbabánk első felsírása keresztülzengjen a háztetőkön. Még két hétig nem kellett volna megszületnie. Asztali naptáramban piros filctollszívecskével bekarikáztam a várható érkezése dátumát. De a szomszédok már el is kezdtek tésztába sült virslivel és majonézes csirkesalátával megpakolt jénaikkal kilincselni nálunk. Anyám, aki már úgy járt, mint egy cowboy, szintén elkezdett „apró nyilallásokat” érezni: e szó hallatán elképzeltem a babát, ahogy indiánnak öltözve nyilakat lődöz odabent.

Ebéd után segítettem neki régi törölközőket teríteni az ágyára, a padlóra pedig újságpapírokat, aztán jót kacarásztunk az értelmetlen költeményeken, amik az ujjainkra pecsételődtek. Próbáltam nem belegondolni, hogy az újságpapírok minek a felitatására vannak is ott, és inkább arra koncentráltam, hogy milyen lesz majd a karomban tartani az új kishúgomat. (Megegyeztem Istennel, hogy lánytestvért hozzon nekem, egy szövetségest, a legjobb barátot, akim sose volt, de azt elfelejtettem megígértetni Vele, hogy hosszú távon is a húgom maradjon.) Nyersen fog kinézni, mint egy túlcumizott hüvelykujj, és amikor majd felnő, olyan lesz, mint én, csak egy kicsivel egyszerűbb kivitelben. Elképzeltem, ahogy ringatom őt az ölemben, és az emberek hangosan azt mondják, hogy anyám is hallja: „Ó, micsoda remek testvér vagy te, Hera! Milyen szerencsés a kishúgod!” Én pedig majd szerényen megvonom a vállam, mintha nem is gyakoroltam volna a szomszéd macskájával hetekig.

De aztán elmúltak a nyilallások. Olyan érzés volt, mintha az utolsó pillanatban mondtak volna le egy partit. Csak vártunk. Megérkezett Edie néni, felpezsdítve a dolgokat, ahogy mindig teszi. Edie néni anno kijelentette, hogy ő túl okos ahhoz, hogy megházasodjon, fehér ingeket hord tengerészkék nadrággal, és egy hírlapnak dolgozik, ami veszélyes helyekre küldi őt külföldön, egyetlen tollal felfegyverkezve. Már kétszer is rálőttek. Háborús fényképészekkel folytat szerelmi viszonyt. A gyerekdolgokat unalmasnak találja. Valahányszor eljött velünk kacsákat etetni a Regent’s Parkba, kávészagú ásításokat próbált elfojtani, és állandóan a férfiaknak való karóráját nézegette. Már csak ezért is imádtam őt.

„Ne hagyd, hogy visszatartsunk téged a frontvonaltól, Edie!”, motyogta anyám kissé epésen, amitől eltűnődtem, hogy talán ő is unalmasnak találja a kacsák etetését, csak nem mondhatja ki. Anyám sokkal jobban kedvelte Edie nénit, amikor nem volt jelen. Hasznos hivatkozási pontnak bizonyult az apámmal folytatott vitákban, akit úgy lehetett lebegtetni, mint egy izgalmas új ország élénk színű zászlaját. Az olyan nők jelentették a jövőt, mint ő, közölte az anyám, egyre keményebben és keményebben kavarva az instant süteménytésztát, hogy már apró darabkák repültek a levegőbe, és landoltak váratlan helyeken, mint például apám felvont szemöldökén. Edie olyan életet élt, amilyet anyám is élne, ha nem ment volna férjhez olyan fiatalon – tizenkilenc évesen –, és szült volna meg engem (hat hónappal az esküvő után). Mindig rosszul éreztem magam, amikor ezt mondta. Mintha az érkezésemmel megakadályoztam volna, hogy önmaga lehessen, és visszarántottam volna egy televíziózás előtti időszakba.

Lényeg a lényeg, hogy azon a kedden az életünk még mindig anyám egyik Kertes Ház magazinjára hajazott. A szalvéták legyezőformára hajtogatva hevertek az ebédlőasztalon, ami úgy le volt polírozva, mint egy tükör. Akkor még csak duci voltam, nem kövér, anyámnak pedig még teljesen ép volt az elméje. Egy almamintás ruhát viselt, ami úgy ringott kidudorodó hasán, ahogy mozgott, mintha jól érezné magát. Edie néni beugrott, és hozott néhány holmit a babának, egy ezüst csörgőt és egy sárga takarót, ami olyan puha volt, mint a vaj. Amikor az anyám nem figyelt, lecsípte az árcédulát a fogával. Nénikém arckifejezéséből nyilvánvaló volt, hogy rosszul időzítette a látogatását – azt hitte, hogy még bőven van két hete a szülésig. És most meg ottragadt. Mint ahogy mi is. Akárcsak a baba.

Hamarosan anyám keringeni kezdett a szalonban, két kezével hátulról támasztva derekát, pöfékelve fújva ki a levegőt, mint egy forrásban lévő teáskanna, aztán újra önmagaként felegyenesedve egy rövid, kifulladt kacaj kíséretében. Teddynek nem tetszett a dolog. Edie néninek sem tetszett. Azt mondta: „Jesszusom, Jeannie, ne hívjunk egy mentőt?”

Anyám ráförmedt, hogy „Nem, férfi akarok lenni!”.

Nem csak anyám szavai durvultak el: ekkorra már kezdett máshogy is kinézni, mondhatni csúnya lett. Az arca kivörösödött és felpuffadt. Még a lábai is megdagadtak: beléjük tudtam nyomni az ujjamat, és teljesen eltűnt bennük a körmöm. Amikor a napsütötte ablak előtt járkált az almás ruhájában, a hasa már nem állt magasan és kereken, hanem lesüllyedt, mintha bármi is volt odabent, az már túl nehéz lett volna ahhoz, hogy még sokáig ott tartsa. A gondolat, hogy valami ennyire nagy távozik majd a testéből ugyanazon az aprócska, titkos résen át, ami a saját lábaim között is volt, nagyon aggasztott. Nem tudtam rájönni a technikájára. De nyugtatott a tudat, hogy nem először csinálta.

Apu korábban jött haza a munkából, lerángatva magáról a nyakkendőjét. Hozott anyának egy pohár vizet, amit anya elhessegetett, mintha apu valami rosszat tett volna. Ezután magukra hagyva Edie nénit és anyát, leült a fém csigalépcsőre, ami a teraszra vezetett. Egyik cigaretta után gyújtott a másikra, és homlokát ráncolva, mintha a baba érkezése komoly mentális felkészülést igényelt volna. Sokat csinálta ezt, miközben anyám hasa egyre nagyobbra nőtt.

Egy bizonyos ponton megcsörrent a hallban a telefon. Anyám és Edie néni viccesen néztek egymásra, ahogy apu feltápászkodott, hogy felvegye, majd sziszegett valamit a hívó félnek, mielőtt visszacsapta a kagylót a helyére. Ezután csak állt ott a telefonra meredve, miközben az ujjai között tartott cigaretta hamupálcává égett, majd a földre hullott. Amikor anyám megkérdezte, hogy ki volt az, nem válaszolt. Edie néni úgy tett, mintha a Kertes Házat olvasná. Úgyhogy végül én voltam az, aki beengedte a szülésznőt.

Anyám úgy kezdte markolászni a kanapét, mintha próbálná megállítani, hogy keresztülvágtasson a szobán. Hajtincsei izzadtan és sötéten tapadtak a homlokára. „Ideje lefeküdnöd”, sikerült kinyögnie egy fogcsikorgatós mosolyon keresztül. Megölelt. Más volt az illata. „Reggelre új kistestvéred lesz.” Aztán hangosan beszívta a levegőt, hozzátéve, hogy „Maradj az emeleten Sudár Ritával, rendben, drágám?”. Nem tudtam elég gyorsan eliszkolni.

A legfelső szinten Sudár Rita lépett ki Teddy hálószobájából hatalmas mosolyával, mintha magában hordozta volna a tengerpartot. A szoknyája még mindig át volt ázva Teddy fürdetésétől, és egy fehér fürdőhabkukac kapaszkodott a hajába. Akkor még nem régóta volt velünk – csak néhány hete, de a beceneve máris ráragadt –, és minden alkalommal, amikor megláttam őt, olyan érzés volt, mintha valami kellemes meglepetés ért volna. Arra számítottam, hogy nem fogom szeretni, mivel anyám egyik bejárónőjét és dadusát sem szerettem, akik hozzánk kerültek Burt nagyi két évvel azelőtti halálát követően. (Élesen csattanós balkezes pofonjai és a homlokára kiülő ráncok, akár a pitetészta tetején lévő villanyomok: Burt nagyit se szerettem soha.) De Sudár Ritát szerettem. Sokat kérdezgetett engem. Betöltötte a szobát. A kezei olyan nagyok voltak, mint apué. De sosem használta őket pofonra. És ha Teddy felébredt az éjszaka közepén, félve az ágya alatti árnyékoktól, hallottam, hogy Rita azt mondja: „A legbiztonságosabb hely az egész világon pontosan az, ahol most vagy, Teddy.” Mintha a rossz dolgok csak az olyan házakon kívül történnének, mint a miénk. Sosem bennük.

Egyébként Sudár Rita nem csinos, nem magától értetődően. Valószínűleg nem kellene hogy ez számítson. De számít. Egész életemet úgy töltöttem, hogy az emberek megbámulták anyám arcát, aztán rám pillantottak, megállapítva, hogy én nem örököltem a külsejét. A csinos emberek várják, hogy észrevedd őket, ahelyett hogy ők vennének észre téged. Én azonnal meg tudtam mondani, hogy Sudár Rita az a típus, aki észrevesz. Nagy szemei vannak, olyan színűek, mint a nedves tengerpart. Imádtam a neve hétköznapiságát is: fagylaltozókat juttatott az eszembe és újságpapírtölcsérben felszolgált sült krumplit, olyan dolgokat, amelyek nekem nincsenek megengedve. („Inkább ne, drágám, amíg le nem dobod a babahájad”, szokta mondani anyám, aki sose áll le az alakja vizslatásával. Vagy az én alakoméval.) Én is inkább az ő nevét akartam volna az enyém helyett. Utálom, hogy ismételgetni és betűzni kell a sajátomat („Hero?”). Ráadásul Héra a házasság görög istennője, ami egyáltalán nem vicces. De leginkább azért szerettem Sudár Ritát, mert ő is szeretett engem. Amikor apu poénkodva azt mondta, hogy olyan vagyok, mint egy íz, amihez hozzá kell szokni, mint a kelbimbóhoz, Rita a kezével eltakarva odasúgta nekem, hogy „A kedvenc zöldségem.”. Nem is tudom, hogy valaha mondott-e nekem valaki ennél kedvesebbet. Más dadusokkal ellentétben ő elvitt minket a városba, múzeumokba és galériákba, vagy lófrálni a Temze partjára, ahol apró, sáros kincsekkel tömhettük meg a zsebeinket, miközben cuppogott a lábunk, és kihűlt rózsaszín ujjbegyeink átvették a folyó fémes szagát. Amíg le nem mostuk kincseinket a mosdókagyló fölött, sosem tudhattuk igazán, hogy mi fog feltárulni előttünk.

Az az éjszaka is ugyanilyen volt. Mindketten nagyon izgatottak voltunk. Én aludni se tudtam. Megkértem, hogy mesélje el nekem újra növényterráriumának a történetét. Az ágyam szélén ülve halk, lágy hangon magyarázta el, hogy a terráriumokat valaha Ward-tárolóknak nevezték, és úgy tervezték őket, hogy az emberek a szennyezett londoni levegőben is tudjanak növényeket nevelni, illetve hogy magukkal tudják őket vinni hosszú, tengerentúli utazásokra, és hogy ez örökre megváltoztatta a botanikát és a Királyi Botanikus Kertek növényállományát. Aztán pedig, amikor már elnehezültek a szemhéjaim, és megtelt a fejem páfrányokkal, abbahagyta a mondókáját, és betakargatott egy lepedővel. Túl meleg volt rendes takaróhoz.

A fülledt sötétben vérfagyasztó sikoltozásra ébredtem az alattam lévő emeletről. Anyám haldoklott. Fejemre szorítottam a párnámat. Azt akartam, hogy bármi is történjék, az történjen gyorsan, hogy ne szenvedjen tovább fájdalmában. Sudár Rita bejött, hogy megnézze, jól vagyok-e. Azt mondta, holnapra egy gyönyörű kisbaba lesz a kosárban. De amikor elsimította a hajam az arcomból, éreztem, hogy reszketnek az ujjai.

Egy órával később kinyitottam az ablakomat, és letérdeltem elé, állammal a hűvös párkányon, tekintetemmel a háztetőkön, ahogy kezdett felkelni a rózsaszín nap. Ott voltam, amikor a mentőautó lehúzódott a ház elé, oda, ahol a tejeskocsi szokott megállni vidám csilingeléssel, és amikor a szülésznő leszaladt a lépcsőkön, miközben az ajtó feletti nagy lámpás rávilágított a karjaiban lévő kis batyura.

A sokk, hogy mit is láttam, kiürítette a gyomromat… és az agyamat. És úgy is maradtak, kiürítve. Egyre csak próbálkozom és próbálkozom, de egyszerűen nem emlékszem: bármit is láttam, az kitörlődött, mint egy fényképről lekapart arc. Apu azt mondja, jobb is ez így. El kell felejtenem mindent, amit esetleg láttam azon az éjszakán, és emlékeznem kell arra, hogy mindig is nevetségesen élénk volt a fantáziám. És soha, de soha többé nem szabad beszélni erről.

5

Sylvie

– Segítene, ha beszélnénk róla, hogy mi történt? – kérdezem gyengéden, közelebb araszolva Annie-hez a nagy fehér kanapén. Még mindig nem hagy nyugodni a gyanú, hogy nem mondott el mindent anyu balesetével kapcsolatban, hogy valami emészti őt belülről.

Annie megrázza a fejét, és rágcsálni kezdi hosszú vörös hajának egy tincsét, olyan laposra nyálazva, mint egy szalagot. Átölelem a vállát. Pulóvere alatt fiatalnak, ijedtnek és remegősnek érzem. Észreveszem, hogy a telefonját markolja, és remélem, hogy az új barátja felhívta, hogy lelki támogatást nyújtson neki. Talán ő tud vele beszélni.

Egy csónak pöfög tova a csatornán. Még ez is furcsán hangzik: nem olyan, mint általában. Kibillent a világ. Elsötétült. A falon hullámzó árnyékok zuhanó embereknek látszanak.

– Nagyi most a lehető legjobb helyen van, Annie. – Egy nagyszerű kórházi osztályon Londonban, mert a helyi osztály, amire szüksége lett volna, tele volt. Hála istennek, gondolom sokadjára, belekapaszkodva minden jó hírfoszlányba. – Egy óra múlva visszamegyek. Velem jössz?

Annie bólint, és próbál mosolyogni. De az arca merev a sokktól. Zöld szemei nedvesek és üvegesek. A három napja történtek óta szakaszosan tör rá a sírás. Ahogy mindkettőnkre. De nem ugyanazért sírunk. Annie Nagyikát siratja, ahogy szólítani szokta. Én pedig Anyut: nemcsak azt a nőt, akit szinte mindennap felhívok, hogy csevegjünk a semmiről, vagy akivel civakodni szoktam, hanem azt a kimondatlan dolgot is, ami a közöttünk lévő térben létezik, mély és fodrozódó, akár a tenger, olyan gigantikus, elementáris és bonyolult, hogy szavakba se tudom önteni.

– Vagy elvihetlek apádhoz is, ha inkább ott lennél – locsogok tovább bűntudatosan, ügyetlenül próbálva normalizálni a tényt, hogy Annie-nek most már két otthona van, két hálószobája, amivel még szintén meg kell birkóznia. Én nem akarom, hogy bárhova is menjen. Az utóbbi pár éjszakát ebben a lakásban töltötte, és nagy megnyugvást jelentett, hogy újra a közelemben tudhattam őt. A kora reggeli órákban leültem az ágya szélére, és figyeltem, ahogy alszik, mint ahogy anyu figyelt anno engem. Vagy ahogy a nővérem, Caroline tette, aláomló karamellszőke hajával lehajolva a felső emeletes ágyról, odasziszegve: „Sylv, ébren vagy?”, amíg csak fel nem ébredtem.

Caroline négy nap múlva érkezik. De Amerika még messzebbnek érződik ma reggel, és rettegek, hogy anyu állapota rosszabbra fordul, mire a nővérem iderepül Missouriból.

– Hozhatok neked valamit enni? Egy finom kekszet?

Arra gondolok, hogy anyu is mindig „egy finom kekszet” mond, miközben annyi is elég volna, hogy „egy kekszet”, és újra átcsap rajtam a gyász. Emlékeztetnem kell magamat, hogy kómában van. Még ver a szíve. Nem agyhalott.

De akkor hol van? Elképzelem őt szárnyaszegetten a saját koponyájába zárva – hitetlenkedve és frusztráltan –, követelve, hogy engedjék ki. Még nem jött el az én időm! Van egy naptára tele elfoglaltságokkal. Még több évtizednyi élet vár rá. Dolga van.

– Nem, köszönöm! – hallom Annie-t a fejemben zúgó fehér zajon keresztül. – Rá se tudok nézni a kajára. Kicsit émelygek.

Arcát a nyakamba temeti, ahogy kislányként is tette, orcái ragacsosak a könnyektől, szempillái lepkeszárnyakként rebegnek a bőrömön.

Szorosan tartom őt. Szemei lassan lecsukódnak. Én nem aludtam többet egyszerre pár óránál a történtek óta, állandóan felriadva, verejtéktől síkosan, mellkasomban zakatoló szívvel.

A baleset újra meg újra felvillan a lelki szemeim előtt. Magam elé tudom képzelni az egészet: a sziklafalra felfröccsenő vért; a helikopter kavargó propellere alatt habzó óceánt, miközben felemelték anyut a köves sziklapárkányról; Annie-t, ahogy rohan az ösvényen, kétségbeesetten keresve a térerőt, hogy felhívhasson.

Aztán ott vannak azok a fényképek Annie telefonján. Amik egy pillanattal a történtek előtt készültek, a másodperc töredékében, ami elválasztja a hétköznapi sétálgatást a katasztrófától. Az egyiken az anyám mosolyog a kamerába zöld North Face anorákjában; a következőn pedig már csak tenger és ég, édesanyám egy pillanat alatt eltűnt róla, mint akit kiszippantott a légnyomás egy repülő ablakán.

– Nagyi rendbe fog jönni, ugye, anyu? – dünnyögi Annie mosatlan tincseim alól.

– Ő… – Tétovázom. Anyu is mondott kegyes hazugságokat. Megédesítette a legsötétebb igazságok keserű piruláit nekem és Caroline-nak. Lekerekítette a sarkaikat, abban bízva, hogy úgy nem fognak annyira fájni. Nem tehetek róla, én is ezt teszem. – Nagyival minden rendben lesz, szívem.

*

Miután Annie elment Steve-hez – „haza”, ahogy ő hívja elkerülhetetlenül: mindig is az lesz a családi otthon –, egyedül állok anyu kórházi ágya mellett, próbálva feldolgozni, hogy anyu egyáltalán nincs jól. Amikor az orvos gyengéden javasolja, hogy tekintettel a bizonytalan helyzetre, esetleg nem ártana, ha rendezném anyám folyó ügyeit, próbálok nem sikítani, mint aki késő este rákeresett interneten a „fejsérülés” és „kóma” szavakra, és elvesztette az eszét félelmében. Ráadásul… anyu folyó ügyei? Őszintén szólva könnyebb lenne meghekkelni a Kremlt.

– Rendben – mondom, igyekezve tartani magam, ahogy anyu is tenné.

Amikor az orvos távozik, megfogom anyu meleg, ernyedt kezét – a kezet, amely anno sebtapaszt simított lehorzsolt térdemre, amely még mindig szokott írni egysoros képeslapokat, amiket elküld nekem otthonról: „Mennyei az idő! Látnod kéne a csillagfürtöket! Puszi!” –, és potyogni kezdenek a könnyeim, szétterülve a fehér kórházi lepedőn. Nem tehetek róla, úgy érzem, titkon magánál van, és azt mondja: „Bogaram, tarts ki!” Úgyhogy visszadünnyögöm neki: „Te is, anyu!” – csakhogy a hangom reszelőssé válik; torkomon akad mindaz, amit nem mondhatok ki, amiket korábban nem mondtam ki.

Mozdulatlanul fekve, turbánként feje köré tekert kötéseivel fiatalabbnak látszik. Ez felvidít, mert tudom, hogy imádná ezt hallani, még ha meg is játszaná, hogy nem. („Jobb vénen, mint holtan!”, szereti mondogatni, aztán minden este magára keni a ránctalanító krémet.) A sérüléstől bevérezhetett az agya, a bal orcája pedig feldagadva, de a csontszerkezete így is kirajzolódik, felfedve az arcot, amit évtizedekkel ezelőtt egy modellügynökség is felfedezett. Megmutatva a nőt, aki még azelőtt volt, hogy Caroline és én megérkeztünk volna, és apával karöltve elhagyták Londont a visszafogott vidéki életért – csirkék, tengerpart és kötött kardigánok –, és anyu lényegében Linda McCartney-vá változott. Elmosolyodom, azon gondolkozva, hogy mennyire megmaradtak a divatiparban tanult trükkjei. Beépültek a mozdulataiba. Látom abban, ahogy kis kézsuhintással vállára lendít egy kabátot, vagy ahogy felemeli az állát egy családi fotón. Mindig is benne volt egy modell sokoldalú képessége, hogy önmaga különböző verzióit testesítse meg. Hogy felülírja magát. Hogy alakot váltson.

Megérintem az arcát a kézfejemmel. Papírszerű és száraz. Szüksége lenne rózsás arcolajra, hogy belemasszírozzam meleg tenyereimmel. Vagy valami hidratáló hialuronsavra, amit ujjaimmal belepaskolhatnék a pórusaiba. Ha nálam lenne a sminkkészletem, munkához látnék, és egy kis pirosítót is kennék az arccsontjaira, ajakírt vinnék fel kicserepesedett szájára, és kilakkoznám csupasz lábkörmeit; megtennék minden apróságot, amiket az élet sötétjének kordában tartásáért szoktunk. Ehhez értek. Mindig is ezt csináltam. Marékkal szórom a csillámport a legmélyebb, legmocskosabb árnyakra.

Ahogy ülök ott, és figyelem őt már majdnem egy órája, kezdek ráébredni valami újra és nyugtalanítóra. Anyu nem rettenthetetlen. Gyerekes módon megrendülök ezen. Meg is halhat. Vagy lehet, hogy nem önmagaként tér majd vissza, ép memóriával. És ha így lesz, pontosan mi fog odaveszni? Ő családunk összes titkának őrzője. Mi van, ha voltak még dolgok, amiket el akart nekem mondani? Kérdések, amikre várt, hogy feltegyem őket neki? Ezeket most nem kérdezhetem meg. És talán soha nem is lesz már rá lehetőségem. Az igazságot arról, hogy mi is történt valójában abban az eldugott erdőben 1971 napszítta nyári napjain, váratlanul és brutálisan elrántották a szemem elől.