A gézengúzok a Hortobágyon

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

A gézengúzok
a Hortobágyon

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1988
Sajdik Ferenc rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1988
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN ISBN 978-3-9828351-2-9

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet,

amelyben Karcsi máris az önnevelés bajnoka – Kapsz egy puszit – Egy pitykés motoros – Pszt! Oda nézzetek!

Hogyha Karcsi tudta volna, mi lesz ebből – dehogyis változott volna át sivatagi kígyóvá. De hát nem tudta, ezért átváltozott – és lám csak, máris nyakukba szakadt egy újabb kaland.

Pedig nem panaszkodhattak. Jól kezdődött a nyár. Megtalálták egy elveszett kisbaba szüleit, és egy holdvilágos éjszakán megvívtak a tihanyi kísértetekkel is.* Másnak egy életre elég volna ennyi, talán még az unokáinak is mesélné, ők azonban máris sóhajtoztak, mondván, ezentúl nagy láda unalom lesz a nyár.

Unatkoztak. Együtt unatkoztak, mivelhogy ők voltak a Gézengúzok Nagy Szövetsége – és semmit sem tettek egymás nélkül.

Ott lógázták lábukat az uszoda szélén, és jobb híján egymással kötözködtek. Nem nagyon, csak egy kicsit.

– Jesszus, Berci! Mi van itt a nyakadon?

– Mi? Mi? – riadozott Berci.

– Nem Mimi, hanem egy vízhólyag! Egy óriási vízhólyag van a nyakadon!

– Vízhóóólyag?

– Az hát! A fejed! Hihihi! – vihogott Tercsi, és hosszú barna haját hátracsapta a homlokából.

Nevetgéltek, heherésztek, Berci dúlt-fúlt, Karcsinak még a szeplői is röhögtek, Tercsi pedig jókedvűen rugdosta a vizet.

Eltelt egy kis idő, és Tercsi lett a soros.

– … mondd csak, Teri, nem fáj?

– Mi fájna?

– Hát a fejed.

– Miért fájna?

– Mert beszorult a két füled közé, hehehe!

Ennek már kergetőzés lett a vége. A kergetőzésnek hatalmas csukafejesek, legalábbis Karcsi meg Berci részéről. Tercsi ugyanis sosem mert fejest ugrani, akárhogy nógatták is.

Mi tagadás, nyáridőben csodás hely az uszoda. Ahogy mondani szokás, „hét ágra süt a nap”, rekkenő a hőség, a tömeg zsibong, forgolódik, csupa színes, vizes kavargás minden. A tocsogókban kisbabák pancsiznak, a nagy medencében örökös a civódás, mert a fiatalok hatalmas tempóban pillangóznának, míg az öregek az egészségfenntartó, lassú mellúszást kedvelnék; nem is beszélve aztán a folyton széltében úszókról meg a folyton hosszában úszókról, akik között már ősidők óta áldatlan csata dúl. A viták bosszankodással kezdődnek, majd hangos vitával folytatódnak. Szerencsére csúnya szavakat sosem hallani, a hangszórók ugyanis reggeltől estig olyan vad erővel bömbölnek, hogy a víz alá kell bújni előlük.

Távolabb, a fás, bokros helyeken valamivel csöndesebb a világ.

Apukák újságot olvasnak, anyukák gyereket nevelnek, a nagylányok pedig addig napoznak, míg sercegni nem kezd bőrükön a napolaj.

Egy kitartó úszás után a három gézengúz – Tercsi, Karcsi, Berci – idehúzódott szárítkozni kissé. Lehuppantak a fűre, maguk alá szedték a lábukat, és várták, hogy a nap melengesse vizes testüket.

Hallgattak. Egymást nézték. Szárítkozás ürügyén meg lehet az ilyesmit csinálni.

Karcsi elmerülten bámulta Tercsit. Megtette máskor is, és közben arról elmélkedett, vajon tudják-e a lányok, mikor szépek igazán. Tercsi például most alig várja, hogy a haja megszáradjon, és nem is tudja, hogy csapzottan olyan, akár az oltárképeken a fityulás Madonnák. Ahogy lehunyja szempillás nagy szemét, ahogy letörli pisze kis orráról a vízcseppet, ahogy révetegen elmosolyodik, és kivillannak nagy fehér fogai, miközben pofikáján két gödröcske támad – hát olyan szépségesen szép, hogy az embernek kedve támad megpuszilni. Igen, igen, le kéne festeni Tercsit, vagy most azonnal lefényképezni, hogy megmaradjon örökre a kép, ahogy féloldalasan ül a zöld fűben, jobb kezére támaszkodik, és fejét cicáskodva a saját vállára hajtja.

És csak néha pillant Bercire…

No persze, Bercit lesi… ahelyett hogy engem lesne – dúlt-fúlt magában Karcsi. – Az az igazság, hogy akármilyen szép is, azért Tercsi csak egy lüke lány. Azt lesi, vajon Berci ránéz-e, pedig Berci nem is őt nézi, hanem a nagylányokat lesi, akik a melltartójukat igazgatják a bokor mögött.

– Tercsi… Hm?

– Kérsz egy fagyit?

– Jaj, Karcsikám, de klassz vagy! Nagyadagot hozzál!

– És… mit kapok, ha hozok?

Tercsi egy pillantást vetett Bercire, és így felelt:

– Kapsz egy puszit. De siess!

Karcsi felragyogott, mint a hajnal, és elrohant. A fagylaltos azonban messze volt, a nagy medencén és a hullámmedencén is túl, ráadásul nagy sor állt a pultnál. Egyszóval időbe telt, mire a csöpögő tölcsérrel visszajutott társaihoz. Kicsit el is tévedt, a tömeg meg a sok egyforma fa megzavarta. Végre felfedezte gézengúz pajtásait. Berci fél szemmel még mindig a nagylányokat leste, ám Tercsi – hm – éppen akkor adott neki egy puszit.

Mint a barna éjfél, olyan lett a Karcsi szeme pillantása. De azért hősiesen odavágódott Tercsi elé.

– Tessék! De siess, mert csöpög!

– Adom a puszit.

– Á, csak hülyéskedtem – táncoltatta a tölcsért. – Egyed, egyed, mert mindjárt kiborul!

Tercsi tehát engedelmesen a fagylaltra összpontosította minden figyelmét, Karcsi pedig úgy tett, mintha szolgálata önzetlen lovagi szolgálat lett volna. Mostanában nagy erővel nevelte magát, és mindenféle bölcsességeket talált ki, hogy azokhoz igazítsa életét. Ilyen bölcsesség volt például, hogy kisebb-nagyobb csalódásainkat vágjuk zsebre pléhpofával.

Karcsinak zsebe most nem lévén, maradt a pléhpofa.

Egy szeplős pléhpofa.

A szeplős pléhpofa pedig így szólt saját magához:

– Ez a nap már csak ilyen.

Ezt pedig az önnevelés megkönnyítésére mondta. Mert ebben is, mint mindenben, amit csak komolyan veszünk, vannak bizony nehéz pillanatok. Ezt legjobban Karcsi tudhatta, aki félárván maradt, s már jó ideje saját magát nevelte.

Amíg anyu a kórházban volt, Karcsi pontosan kelt, főzött, mosott, takarított, és mindemellett még múzeumokra, uszodára és a gézengúz pajtásaival átélt különféle kalandokra is maradt ideje.

A lakásban pedig olyan rendet tartott, hogy anyu szóhoz is alig jutott, amikor hazajött.

– Nahát, nahát… – csapta össze a kezét. – Hogy nekem milyen nagyszerű fiacskám van!

Több se kellett Karcsinak, valósággal szárnyakat kapott, és azontúl majd bedilizett az önmaga nevelésébe. Mindenféle önnevelő feladatokat talált ki, és olykor egészen furcsán viselkedett. Berci meg is mondta neki:

– Karesz, te mostanában furcsán viselkedsz!

Ő pedig csak mosolygott, és nem válaszolt.

Ekkor Tercsi jegyezte meg:

– Ráadásul csak mosolyogsz, és nem válaszolsz!

Ez a nap pedig… azért volt „csak ilyen”, mert egy kis késéssel kezdődött. Hiába ígérte meg ugyanis Tercsinek és Bercinek, hogy reggel nyolckor már ott várja őket az uszoda bejáratánál – egy teljes órát késett.

Nem lustaságból.

Anyu kérte meg, hogy segítsen. Nagy szabászasztala ugyanis már napok óta tele volt a divatbemutatóra készülő ruhákkal. A Napsugár Divatház széles, sárga tasakjaiba kellett óvatosan berakni őket, hogy meg ne gyűrődjenek, és a kis vállfáról le ne csússzanak. Dóri néni, a tervező mindennap eljött, és a maga kedves módján körbelelkendezte anyut, „aki lelket lehel az ő álmaiba”. Igaz, ami igaz, anyu csak ránéz egy tervre, aztán ránéz az anyagra, és már csattog is az ollója… Legalábbis Karcsi így látta nagy büszkeségében.

Ezen a reggelen anyu különösen gondterhelt volt.

– Nem jönnek! Miért nem jönnek? Hiszen holnap már indul a kisbusz.

– Te is elutazol?

– Miért is mennék, Karcsikám? Menjen inkább a három csinos varrodás kislány. Ők lesznek a manökenek. Aztán Dóri néni, a tervező, meg hát az igazgató.

– Még sosem láttam a Hortobágyot!

Anyu vállat vont, őse látta. De hát ami késik, nem múlik. Az a fontos, hogy most ezek a ruhák elkerüljenek a szalonba, amely előtt már ott rostokol a kisbusz és vele Gerzson bácsi, a sofőr, mert nagy az izgalom, mivel sorozatos bemutatók lesznek. Valami díjról is szó van.

– Azt hiszem, a Napsugár lesz az első. A díjnyertes! Ez a legszebb modell. És csöppet sem meghökkentő. Felveheti bárki. Ha az alapruhát veszed fel, lehetsz tini is, nagyon jól áll… aztán jönnek a rátétek. A mellényke, a zsabó, a puffos ujj… jaj, istenkém, hát mit is beszélek neked! – nevette el magát Bertalan anyuka, és megcsókolta Karcsi feje búbját. – Hát érdekel is téged a divat! Pláne a női divat!

Karcsi kipirult képpel bizonygatta:

– Anyu, engem a világon minden érdekel. Lehet, hogy nem vagyok kitűnő tanuló, de megfogadtam Melinda tanár néni szavait. Gyerekek, a tudás titka: semmire se mondd, hogy nem érdekel!

Látni kéne anyut ilyenkor. Csillog a szeme, kipirul az arca, és úgy mosolyog, olyan örömmel, mint akinek hájjal kenegetik a szívét. Büszke a kisfiára.

– Karcsikám, Dóri néni azt ígérte, elküld a ruhákért. De ha nem jönnek, hát nem jönnek. Szaladj el már, vidd el ezeket… ez az első hat. És mondd meg Gerzson bácsinak, álljon ide a kis busszal. Egy perc alatt lehordhatná valaki az egész auflágot.

Mi a csuda az az auflág? Nem más lehet, mint a készlet vagy a kirakat vagy a ruhák összessége. Karcsi felragadta az asztalon álló hat csomagot, és már rohant is velük.

– Óvatosan, fiacskám – szólt utána az édesanyja. – Ne rázd össze! A buszban pedig tasakostul akasszák fel a fogantyúkra. Ez az első hat. A többiért hamar jöjjenek.

Karcsi bólogatott. Vállán a strandszatyor (Tercsi is, Berci is mióta várják már), azzal máris rohant a lifthez. Igaz, ami igaz, szívesebben járta gyalog az emeleteket, de most vigyáznia kell a sárga tasakokra, meg ne gyűrődjék bennük a ruha. Jobb lesz hát, ha a lift viszi le az ötödik emeletről.

Lassan süllyedt vele a kis fülke. A gyomra pedig fölszállt a torkába. Örült, mire a földszintre ért. Na, aztán sietősen kifelé ebből a büdös kapualjból, ahol mindig nyitva felejtik a szemeteskukák tetejét.

Akkor történt, hogy hatalmas dübörgések közepette egy motorkerékpár zúgott a járda széléhez. Rajta a lovasa – talpig bőrben. De nem akármilyen bőrben, mert a mellény is, a nadrág is kipitykézve csillogó jancsiszegekkel.

A motoros vadul fékezett, nekifarolt a járdaszegélynek. Azonmód lekapta hatalmas bukósisakját, és előtűnt sovány képe, hegyes orra.

– Szevasz! – mondta.

– Szia, Döme! – derült fel Karcsi arca. – Anyuhoz jöttél?

A keszeg orr tulajdonosa nyelt egyet. Kicsit zavarban volt.

– Hát persze. Izé… éppen hozzá készülök. Valamit kérni szerettem volna tőle… Odahaza van a mutterod?

– Nem a te anyukád küldött? Dóri néni? Mert anyu várta, hogy elszállítsák tőle a modelleket, de nem jött senki. Így aztán én cipelhetem… Ez az első hat!

Egy darabig bizonytalanul nézték egymást. Egyszerre csak földerült a motoros legény képe.

– Ez az első hat? Nagyszerű. Máris fordulok velük. És szólok Gerzson bácsinak is…

– Hogy álljon ide a busz.

– Hát persze! Add csak ide, te kis hólyag! A többire pedig ne legyen gondod.

– Hű de jó! Hű de jó! – lelkendezett Karcsi.

Nagy szerencse volt, hogy a Dóri néni fiával összetalálkozott. Máskülönben szörnyű pofa, de most jókor érkezett. Igaz, hogy nem a szalonban dolgozik – műszerész valahol –, de hát úgy látszik, ő is szabadságot vett ki, akárcsak mindenki, aki ezekben a napokban a hortobágyi vásárra készül.

– Te is velük mégy? – kérdezte Karcsi, de akkor már nagyon durrogott az a nyavalyás motor.

Lehet, hogy Döme értette a kérdést, lehet, hogy nem. Valamit bólogatott, miközben holdbéli sisakját a fejébe nyomta. A következő pillanatban óriási kék füstfelhőt okádva, a nagy motor elinalt.

Karcsi vigyorgott. A balszerencsében (hogy anyu nem engedte el azonnal az usziba) ugye van valami szerencse is (hogy megjelent a Dóri néni fia).

Más kérdés persze, vajon szerencse-e, hogy éppen ez a Döme jelent meg ezen a reggelen.

De hát ez majd később eldől.

Karcsi fején még átfutott a gondolat: jó volna visszaszaladni, anyut megnyugtatni, hogy jön ám a busz, ő pedig most már kimehet az usziba, mert Döme intézkedik – de aztán arra gondolt: anyu úgysem kívánta, hogy vissza is menjen. Mihelyt a nejlontasakokat leadta, mehetett volna az uszodába.

Ő hát leadta. Tehát mehet.

Így kezdődött hát ez a reggel. Nem valami fényesen, a szerencse ugyebár forgandó. Ha egy teljes órát késett is, azért mégis összetalálkozott gézengúz pajtásaival, akik a késésen kevéssé, Karcsi újabb bolondériáin annál jobban meglepődtek. Ő ugyanis derékig beereszkedett az uszoda vizébe, aztán mélyeket kezdett lélegezni. Akkorákat sóhajtott, mint egy gőzmozdony, vagy mint egy víziló. Állítólag ha sokszor és mélyeket lélegzünk, a vérünk megtelik oxigénnel. No, amikor aztán Karcsi már úgy érezte, hogy a vére csupa-csupa oxigén, egy pillantást vetett a medence feletti nagy órára – azzal lemerült a víz alá.

Tercsi is, Berci is aggódva leste, mikor bukkan fel ismét. Addig azonban egy egész perc is jócskán elmúlt.

– Majdnem másfél! – rikkantotta Berci.

– A gyöngyhalászok tovább is kibírják – lihegett Karcsi, ahogy a vízből kimászott.

– Miért? Gyöngyhalász akarsz lenni?

Karcsi nem akart gyöngyhalász lenni, esze ágában sem volt – viszont gondolt egyet, és azok nyomába eredt, akik a tocsogókból éppen kilépve, vizes lábbal caplattak a száraz betonon. Pár perc múlva visszazökkent pajtásai mellé a padra, és így sóhajtott:

– Na, ezt is megtanultam!

– Micsodát?

– A nyomolvasást. Szörnyen fontos, hogy az ember felismerje a nyomokat. Az életünk függhet tőle.

Berci huhogva vihogott, Tercsi szemérmesen kuncogott, de Karcsit ez sem zökkentette ki az önnevelésből.

– Lépkedjetek előttem vizes lábbal.

Megtették, amit kért. Akkor aztán hitetlenkedve hallgatták.

– Tercsi jobb lábán a kisujj befelé fordul. Ha homokban lépkedne, folyton megkaparná a talajt. Most már ráismerek, ha a Holdon látom, akkor is!

– Szép, szép! És én? – türelmetlenkedett Berci.

– Berci, neked olyan lúdtalpad van, hogy az is szép, ha nem gágog.

– Nnna! Köszönöm szépen – sziszegte Berci, és mókásan dühös képet vágott.

Ugratták egymást, marháskodtak, beszélgettek, olykor nagyokat úsztak, és újra meg újra leültek a füves, fás részen szárítkozni. Karcsi persze több fagylaltért már nem szaladt el, inkább ő is a nap felé fordította képét, és már-már leheveredett volna a fűbe, amikor hirtelen észrevett valamit.

– Pszt! Oda nézzetek! – suttogta.

______________

*   Lásd a gézengúzok előző kalandjait. A gézengúzok meg az idegenforgalom és A gézengúzok a Balatonnál.

Második fejezet,

amelyben két lány beszélget – Gyanús mozzanatok – Döme dedót nyitott! – Repülő szamár a lépcsőházban

A nagy medence túlsó végén különös figura tűnt fel. Sovány, keshedt alak. Csontos arcú, hegyes orrú, nagy fülű. A tekintete bágyadt, a mellkasa ványadt, keze-lába cingár. Mégis úgy feszített, úgy illegett-billegett, akár egy birkózóbajnok.

Meg-megállt, kezét csípőre tette, a mellkasát felfújta, és szúrós szemmel nézett körül.

– Hát ez miben sántikál? – vihogott Berci.

– Ham-ham… megeszi a nőket – kacarászott Tercsi.

Karcsi komoly maradt.

– De hiszen ez Döme! Alig egy órája, hogy találkoztam vele. Na hiszen, gyorsan megjárta az utat. Igaz, motorkerékpáron… Furcsa, nagyon furcsa, hogy már itt van.

Az az alak odaát, a nagy medence túlsó oldalán, sokáig vizsgálgatta a fürdőző, napozó tömeget.

– Anyu mindig azt mondogatja: Karcsi, Karcsi, csak olyan ne légy, mint Döme.

– Miért? Döme milyen?

– Ilyen.

A válasz rövid volt, de kielégítő. Ha Döme ilyen, akkor a Karcsi mamájának igaza van.

Az a Döme egy darabig körbeforgott, ide-oda nézegetett, aztán megindult éppen a ligetes rész felé, ahol a gézengúzok tanyáztak. Közben megállt, és hosszan mustrálgatta a napozó lányokat. Száját azonban keserűen lebiggyesztette, mint „azok a férfiak, akik már sokat éltek, és sokat csalódtak, de akik azért büszkén viselik bánatukat” (valahogy így írja Krúdy Gyula, a nagy magyar író).

Döme egyelőre nem a bánatát viselte, hanem nyakába csavarva egy törülközőt viselt, amitől szörnyen sportosnak látszott, jóllehet az egész legény tökszáraz volt, még a tocsogókba sem lépett bele. Egyszerre csak lekapta nyakából a törülközőt, néhányszor keményen megforgatta, mintha csak karikás ostor volna, és úgy csapta vissza a nyakába.

A gézengúzok halkan vihorásztak.

Ődömesége szúrós szemmel próbált körülnézni, mint akinek öklelni támadt kedve.

Nehéz léptekkel végigbillegett a medence szélén.

– Hajaj, ez idejön! – nyögött Karcsi.

– Hát aztán! Félsz tőle?

– Dömétől? Ne röhögtess! A légynek sem tud ártani, de olyan hülye dolgai vannak, hogy az ember falra mászik tőlük. Megjegyzem, ma reggel egészen értelmesen beszélt.

– Honnan ismered? Ez már nagyfiú.

– Anyu együtt dolgozik az ő mamájával. Anyu szabász, az övé pedig tervező meg minőségi ellenőr. Tudom is én. Döme halálosan szerelmes egy lányba, aki a varrodában dolgozik. Az meg csak nevet rajta.

– Miért? – kérdezte Tercsi.

Karcsi rejtelmesen nézett rá.

Azt ti, lányok tudjátok – felelte.

Döme közelgett, egyre csak közelgett, és észre sem vette Karcsit. Hogyan is vehette volna észre, ha Karcsi lekushadt a fűbe, és a Tercsi könyöke alól leste jövetelét? Most valahogy csöppet sem örült neki – máskor szívesen állt szóba vele. Döme nagyfiú, legény, már dolgozik… meg minden… szóval ma reggel is csak azért örült, mert elvette tőle a tasakokat.

Döme úgy mustrálgatta a napozó lányokat, mint aki válogat, melyiket süsse meg vacsorára. A lányok persze észre sem vették. Döme azért vigyorgott.

Hanem ebbe a vigyorgásba némi bizonytalanság is vegyült. Ezt csakis Karcsi fedezhette föl, elvégre ő már többször is beszélt vele. Döme tulajdonképpen zavarban volt, de úgy tett, mint aki nincs.

Most már egészen a közelükbe ért, és megállt a bokrok mögött, ahol két lány napozott szorgalmasan. Berci őket leste az előbb.

Döme leguggolt az egyik lány mellé, akinek orrát egy kicsi falevél védte a napfénytől. Leguggolt, és óvatosan levette a falevelet.

– Huhu! – mondta köszönés helyett.

A lány meg sem mozdult.

– Huhu!

– Naaa… – nyafogott most az ifjú hölgy. – Ne hülyéskedj, Miki! Olyan vörös lesz az orrom, akár a cékla.

Döme nyelt egyet, és várt. Arca kissé eltorzult a gondolattól, hogy Mikinek hiszik. Láthatólag azt mérlegelte, leleplezze-e magát. Erre azonban már nem jutott ideje.

– Miki, ne marháskodj! Úgy fenéken rúglak, hogy elszállsz!

A bántóan csúnya és szigorú hang megtette hatását. Döme irtózhatott a repüléstől, főleg az ismeretlen Miki helyett, ezért aztán fogta a kis falevelet, és óvatosan visszahelyezte a pisze orrocskára. A csinos hölgy igazán szigorú lehetett, mert meg sem köszönte, hanem csak morrantott egyet, akár a kutyák.

– Hm. Marhaság… – suttogta Karcsi a Tercsi könyöke alól, ami szavajárása volt, valahányszor sajátos elképzelései támadtak bizonyos dolgokról. – Marhaság – ismételte most a nyomaték kedvéért, de nem magyarázta meg, hogy miért.

Döme arcáról közben végképpen eltűnt az előbbi fölényes vigyor. Bizonytalanul krákogott, látszott rajta, hogy legszívesebben mondana valamit, de nem mer. A végén keserű vállvonogatások közben fölegyenesedett, és nesztelen léptekkel elvonult. Szomorú, nyeszlett alakja pár pillanat múlva már el is tűnt a medencék szélén tolongó tömegben.

A három gézengúz egymásra meredt.

– Lüke srác… – kuncogott Tercsi. – Láttátok, hogy megijedt?

– Egyáltalán… mi volt ez? – értetlenkedett Berci.

– Marhaság… – ismételte ekkor Karcsi, és mert folyton a reggeli találkozás járt a fejében, egy darabig feszülten figyelt, majd elvetette magát a fűben.

Pajtásai csak azt látták, hogy végtelen óvatossággal kúszni kezd a nagylányok felé. Kígyózó mozdulatokkal tolta magát előre, és alig emelte fel a fejét. Mi tagadás, talán kevesebb feltűnést kelt, ha egyszerűen feláll, átmegy a bokor másik oldalára, és letelepszik melléjük. Végtére is a zajban, zúgásban, napsütésben senki senkire sem figyelt, a kutya se hederített rá. Berci kajánul mosolygott is. No hiszen, Karesznek is most jut eszébe leselkedni, amikor a nagylányok már régen bekapcsolták fürdőruhájukon, amit kellett, és most úgy fekszenek, akár a döntött fa.

Csak a szájuk jár – mondhatta volna Karcsi, miközben lassan bekúszott a bokor alá. Mi tagadás, az önnevelésnek vannak nehéz pillanatai. Az ágak mélyén ugyanis nem nő fű, a lombok elzárják a napot, a föld nyirkos és hideg, sőt szemetes is. Nem valami felemelő élmény egy szál fürdőnadrágban heverészni itt, miközben az ember hasán szorgalmas hangyák mászkálnak.

A két nagylány fel-felkuncogott. Az egyik szőke volt, és láthatólag nagyon csinos, a másik turcsi orrú, kissé nyúlós hangú. A haja barna.

Félszavakkal beszélgettek.

SZŐKE: Hihi…

BARNA: Hihi…

SZŐKE: Elment már?

BARNA: Már régen. Nem is látni.

SZŐKE: Furcsa, úgy érzem, mintha innen a közelből figyelne.

BARNA: Á, csudát. Az öltözők felé ment.

SZŐKE: Keshedt majom.

BARNA: Nem lehet mindenki Tarzan.

SZŐKE: Ez akkor is egy hólyag. Nyafog, hogy ne a busszal, hanem az ő motorján menjek le a Hortobágyra.

BARNA: És miért ne mehetnél?

SZŐKE: Nem vesztem meg. Lesülne a bőr a képemről, hogy ilyen nyamvadt alakkal… nahát. A haverjai úgyis folyton piszkálják, hogy nincs lány, aki szóba állna vele. Miért pont én… hát nem?

BARNA: Bolondos talán, de rendes srác. Na hallod, múltkor virágot vitt neked. Láttam.

SZŐKE: Virág… ez is olyan ódivatú dolog.

(A két lány most jó ideig hallgatott. Ezen a virágdolgon mindketten elgondolkoztak. Közben a képükön meg a hasukon szépecskén szétfolyt a napolaj. Karcsi égett bőr szagát is érezte a levegőben – de meglehet, hogy az a lángossütő felől terjengett.)

BARNA: És ki az a Miki?

SZŐKE: Döme műhelyfőnökének a fia. Irtó klassz srác. Lovagol, teniszezik. Fotós lesz, de már most rengeteg a megrendelése. Magyar ruhákról kéne egy francia vállalatnak sorozatot készítenie.

BARNA: Népi ruhákról?

SZŐKE: Csudát. Olyanokról, mint amiket Dóri néni tervez. Miki oltári fej. Azt mondja, ha mi ketten összefognánk, világcég lehetnénk. Mit szólsz?

BARNA: Világcég?

SZŐKE: Tudom is én! Neki kell tudnia. Holnap minden eldől…

BARNA: Kár volt vele ugratni Dömét.

SZŐKE: Megérdemli. Mit molesztál folyton? Megmondtam már neki, hogy kopjon le.

BARNA: Bezzeg Miki nem visz neked virágot.

SZŐKE: Az aztán nem… Képzeld, megmondtam ennek a lüke Dömének, hogy egy feltétellel elmegyek a motorján. Ha a Napsugár-modellben mehetek.

BARNA: Te jó ég! És amilyen lökött pasas, ez képes elhozni neked. Mi lesz abból a ruhából, mire megérkeztek a Hortobágyra? Kész rongy. Azzal ugyan ki nem lehet állni!

SZŐKE (sokáig hallgatott, néha kuncogva nyögdécselt, mint aki mondaná is meg nem is, amit mondani akar. Hanem a végén csak kibökte): Mit gondolsz, miért jött ide utánam? Mert már meg is szerezte. Azt hitte a kis hülye, hogy a nyakába borulok, és együtt úszom vele, mint egy vízitündér.

BARNA: Na és a ruha?

SZŐKE: Megmondtam neki, este nyolckor legyen a Napsugárral a Köröndön, a Bocskai-szobornál. Akkor hát miért tolja ide a képét?

BARNA: És az a Miki?

SZŐKE: Annak kocsija van…

Karcsi később lihegve magyarázta:

– Egyszerűen nem bírtam tovább ott feküdni a csupasz földön. Különben is megtudtam, amit kell. Persze lehet, hogy néhány hangya a gatyeszomban rekedt, de úgy kell nekik.

Akkor már a Margitsziget fái alatt loholtak hazafelé. De mit is mondok? Éppenséggel nem hazafelé. Hiszen a Sziget déli csücskéhez kellett volna loholniuk, ehelyett – Karcsi javaslatára – a Thermál Szálló mögötti kocsiparkolót vették célba.

– Láttátok, hogy csináltam? Láttátok, hogy csináltam? – Karcsi el volt telve önmagától. – Olyan voltam, mint a sivatagi kígyó egy jobbfajta indiános regényben. Teljesen észrevétlenül kúsztam hozzájuk. Nemhiába gyakorlom már hetek óta. Persze megijedtem, amikor az a Böbe nevű lány olyasmit mondott, hogy a közelből figyelik. Az ilyesmit megérzi az ember.

Berci megállt, mélyet sóhajtott. Amúgy is egy fagylaltos elé kerültek, ilyenkor bizony jólesik egy adag. Tercsi ugyan már a másodikat eszi.

– Ne álljatok meg! Minden perc drága! Lehet, hogy még a parkolóban találjuk!

Berci határozottan nemet intett.

– Ne siettess! Ha tudni akarod a véleményemet, csöppet sem ildomos dolog mások beszélgetését kihallgatni. Végtére is két lány hülyéskedett egy fiúval. Aztán meg mindenféléről dumcsiztak. Mi közünk hozzájuk?

Tercsi is rosszallóan bólogatott.

– Ezért kár volt sivatagi kígyóvá változnod.

Karcsit erre elöntötte a pulykaméreg.

– Na, ti gézengúzok szégyenei! Azt hiszitek, nem tudom, mi illik és mi nem illik? Vagy ti talán nem bámultátok Döme őkelmét, nem lestétek, mit csinál? Az is illetlenség. És jó volna, ha egyszer nemcsak fésülködésre használnátok a fejeteket, hanem gondolkoznátok is azzal a vízszerű anyaggal, ami benne lötyög. Tercsi, felelj, de azonnal! Ha orrodon egy falevél, és fekszel a napon teljesen gyanútlanul, lehunyt szemmel, és sülsz, mint csirke a tepsiben – hát mit teszel, ha egyszerre csak az orrodról lehúzzák a falevelet? He? Olyan nincs, hogy föl ne pillantanál!

Tercsi buzgón bólogatott. Még buzgóbban nyalta a fagyit.

– Ez igaz – ismerte el Berci. – Az arc nagyon érzékeny, és önkéntelen reflexei vannak.

– Na ugye, na ugye! Ezek a lányok pedig meg se mozdultak, föl sem pillantottak! Ez volt a gyanús! Tudták, hogy ki áll mellettük! Megjátszották az egészet.

– Hát aztán?

– Csak annyi, hogy érdekes módon ma reggel a kapunkban találkoztam össze Dömével. Milyen készséges volt, hogy majd segít a ruhákat… hogy éppen azért jött! Dehogy azért, dehogy azért! Egyszerűen a Napsugár-modellt akarta elcsórni! A legszebb modellt, amit Dóri néni, a saját édesanyja valaha is kitalált! Értitek már?

Nem értették, de azért bólogattak.

Karcsi pedig a homlokához kapott.

– Nagy ég, egy újabb gyanús mozzanat! – süvöltötte, és rohanvást megindult a parkolók felé.

Későn értek oda. Bizony nem kellett volna se fagyizni, se magyarázkodni (Karcsi dúlt-fúlt a méregtől), mert a parkoló túlsó szélén, a nagy fák alatt már javában füstölögtek és köröztek a motoros legények. Nagyon harcias kinézetű társaság, mintha űrhajósok volnának. Hatalmas sisak a fejükön (az kötelező), hanem a többi már kinek-kinek egyéni ízléstelensége szerint. A kipitykézett fekete bőrruha vezetett a listán, de volt, aki rövid szárú, magas sarkú cowboycsizmát húzott, mások fél fülükbe hatalmas karikát húztak, megint mások fél fejüket kopaszra nyírták, míg a társaik kakastaréj-frizurákkal díszelegtek. Rekedt ordítozásukat csak a kéken füstölgő motorok zajongták túl. Néhányan nyeregbe pattantak, az elnyűtt kétkerekű lovak fel-felágaskodtak a fenekük alatt. Volt ott mindenféle motor. Felsorolni csak az tudná, aki ért hozzá. A legények vajmi kevéssé érthettek, mert aki szereti a motort, nem nyúzza ilyen kegyetlen módon.

Tercsi riadtan megállt.

– Ne félj tőlük – biztatta Berci. – Nem rossz srácok, csak egy kicsit gyagyásak. Anyu szerint nehéz korban vannak.

Tercsit ez nem nyugtatta meg. Így hát a két fiú sietett előre, mert Karcsi mindenáron Dömével szeretett volna találkozni.

– Döme? Döme? Ki az a Döme?

– Hosszú, hegyes orra van. Meg sovány az arca. A ruhája ilyen, mint a tiéd.

– Szedd össze magad, öcsi! Ilyen ruhája senkinek sincs.

– Jó, jó… szóval pitykés, de nem ilyen.

– Hát miért nem mondod, hogy Dömét keresed! Hallod, Falapát, milyen két lökött kölyök ez? Azt se tudják, kit keresnek!

Néhány harcias motorlovas odapillantott, de nagy érdeklődést nem mutattak. A megkérdezett nem felelt, hanem a többieknek beszélt. Mit beszélt? Rekedten röhögött.

– Halljátok, Döme dedót nyitott! És ez fogadott velem tíz doboz sörbe! Kíváncsi vagyok, ki lesz a motorján holnap reggel!

– Valami bomba csaj, azt mondja!

A társaság jót nevetett. Csapkodták a térdüket meg a motorok benzintankját. Meleg volt, a bőrruhában, bőrkesztyűben majd megsültek.

– Srácok, oltári nagy hecc volna… Holnap reggel Döme elhúz előttünk hátul a kis csajjal… És egyenest a 3-as útra vág. Mi pedig fordulunk egyet a városban, és a 4-esen megyünk. Mire a csávó hátranéz, sehol sem leszünk!

– És a sör, apikám?

A pitykés azonban úgy vélte, ez a tréfa megér tíz doboz sört.

Nagy móka lesz, hogy Döme büszkélkedni akar a nőjével, de nincs kinek!

Berci Karcsira nézett, aki egyelőre kék és lila volt a méregtől, amiért ennyire semmibe veszi őket.

– Dömét most hol találjuk? – kérdezte elszántan.

De szavai a semmibe vesztek. A társaság gondolt egyet, nyeregbe pattant, és őrült keréknyikkantások, veszedelmes bedőlések közepette, hatalmas mennydörgéssel elszáguldott.

A békésen zöldellő margitszigeti fák alatt kék benzingőz lebegett utánuk.

– Na, picikém, kijöttünk a jó levegőre – mondta egy fiatal mama, és kiemelte babáját a kis kocsiból.

A gézengúzok ezek után most már igazán hazafelé vették az útjukat.

Ha itt, a Sziget végén felszaladnak az Árpád hídra, akármelyik busszal hazajuthattak volna. Mégis, valahogy közelibbnek tetszett, ha visszaloholnak a Sziget árnyas sétányain, el a nagy víztorony és a tövében rejtező szabadtéri színpad mellett, aztán megkerülik a domonkosok hajdani zárdájának romjait, átvágnak a rózsakert pazar színekben tobzódó virágai között, végül a nagy szökőkutat megkerülve, rohanvást igyekeznek a Sziget déli csücskét érintő Margit hídra.