A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: The Redo (Winslow Brothers #4), 2022

Fordította
CSÍK ESZTER

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Copyright © 2022. The Redo by Max Monroe.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Csík Eszter, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Wander Aguair Photography

Modell: Andrew Biernat

Borítóterv: Peter Alderweireld, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fegyveresi Anikó

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-73-3

A SZERZŐ JEGYZETE

Az Őrjítő vágy egy teljes terjedelmében romantikus, szórakoztató, önálló regény a Winslow fivérek-sorozatban. Ez a könyv tele van fesztelen nevetéssel, ugyanakkor a szív és az erotika is nagy szerepet kap.

Vicces tény: eddig ez az egyik leghosszabb könyvünk! Mivel ez a Winslow fivérek-sorozat utolsó könyve, sok mindent kellett még elmesélnünk. De minden egyes szavunkat komolyan gondoljuk, és alig várjuk, hogy elolvasd.

Dőlj hátra, kösd be magad, és készülj fel az Őrjítő vágy kalandjára, amelyet még a Universal Studios is megirigyelne.

Továbbá a könyv tartalmának humoros és addiktív természetéből adódóan a következők nem javasoltak: olvasás nyilvános helyen, olvasás az ágyban az éberen alvó házastársad és/vagy háziállatod és/vagy gyermeked mellett, olvasás randin, olvasás az esküvőd napján, olvasás a gyermeked születése közben, olvasás evés és/vagy ivás közben, olvasás a munkahelyen, ezt a könyvet felolvasni a főnöködnek és/vagy olvasás nehézgépek használata közben. Illetve abban az esetben, ha húgyhólyag-inkontinenciában szenvedsz életkor/terhesség/szülés stb. miatt, javasoljuk, hogy viselj egészségügyi termékeket és/vagy közvetlenül a vécén ülve olvasd. Mindez talán túl sok tiltott olvasási helynek tűnik, de biztosítunk róla, ha megfelelő helyszínen olvasod, tetszeni fog.

Jó olvasást!

Szeretettel:
Max & Monroe

AJÁNLÁS

Július 17-ének, a dátumnak, amelyhez annyira ragaszkodtunk, hogy szombat helyett vasárnap adtuk ki a könyvet, csak azért, hogy felhasználjuk: köszönjük, hogy olyan fura vagy, mint mi.

A Paper Mate filctollaknak: köszönjük, hogy csődbe vittetek minket a csábítóan szép színeitekkel.

A kékfényszűrős szemüvegeknek: köszönjük, hogy eltakartátok a sötét karikákat a szemünk alatt, mikor már közeledett a határidő.

Remynek, Flynn-nek, Jude-nak és Ty-nak: gazfickók vagytok, srácok. De szeretünk titeket.

Az Olvasóinknak: köszönjük, hogy olvastok.

BEVEZETÉS

Remy

Már hivatalos. Nem őrültem meg, mert a seggfej eszem már rég elment – hidratálva, összepakolva és félúton van az univerzumban egy másik dimenzióba vezető úton.

Felnézek a nagy neonfeliratra. Kellemetlenül villog rajta a „Jósnő” szó, én pedig minden erőmmel azon vagyok, hogy ne csináljak be.

Egy éve ugyanitt álltam, a három fivérem rángatott el ide, miután bementünk egy sztriptízbárba, és rohadt Taco Bellt ettünk. Jude azt mondta, jó móka lesz a nagy legénybúcsúm részeként, én pedig csak egy vigyorgó, boldog, teljesen naiv barom voltam, akinek fogalma sem volt, hogy az élete fenekestül fel fog fordulni. Huszonkilenc évesen és csupán egy héttel az esküvőm előtt készen álltam megállapodni, és Charlotte-hoz kötni az életem hátralevő részét.

Azt hittem, enyém a világ. Baszki, azt hittem, megnyertem az élet nevű játék fődíját.

De tévedtem. Szart se tudtam.

Viszont Charlotte nyilván tudta. Ő mindent tudott.

Most harmincéves vagyok, és mi sem bizonyítja jobban, hogy még mindig egy hülye pöcs vagyok, minthogy újra itt állok.

Megrázom a fejem, aztán újra felnézek a feliratra, ezúttal észreveszem a kis fatáblát, ami a neonbetűk alatt helyezkedik el, és elolvasom: Miss Cleo próféciái.

Tényleg ezt csinálom? Valóban olyan férfi lettem, aki felkeres egy jósnőt, mert az történetesen megjósolta a kapcsolata végét?

Szánalmas életemnek jelen állapotában mit veszíthetek még?

Már elveszítetted a nőt. Miért ne mondj búcsút a józan eszednek is?

Sóhajtva kinyúlok, megmarkolom a kilincset, és az ajtót kinyitva az arcomba csap a fuvallat. A füstölő és az állott por ismerős illata tölti be az orromat.

A hangulatos, drámai világítás még mindig megnehezíti, hogy lássam a falakon sorakozó porcelánfigurákat, az ősinek tűnő bordó függönyök pedig még mindig megvannak, arany színű zsinórral összekötve.

Semmit sem változott a hely.

Néhányszor pislogok, próbálok hozzászokni a gyér fényhez, de előtte még egy női hangot hallok valahonnan az összehúzott függöny mögül, a szoba túlsó végéről.

– Remington Winslow. Tudtam, hogy visszajössz.

Azonnal elfog az idegesség. Beleborzongok. Ennek a nőnek nem lenne szabad tudnia a nevemet anélkül, hogy látná az arcomat, és ezen túlmenően, egy év elteltével ilyen gyorsan felismernie.

Körülnézek a szobában, keresem a biztonsági kamerákat, amik el vannak rejtve valahol, és kurva arcfelismerő van rajtuk. A mennyezet sarkai üresek, és kicsi, gömbölyű kamerákat sem látok sehol. Biztos a bejárat előtt vannak.

Csendben állok, legyökerezve a szoba közepén, és várom, hogy a nagyasszony megjelenjen. Nem vagyok hajlandó mélyebbre hatolni a barlangjába anélkül, hogy látnám. Természetesen húzza a nyavalyás időt, a várakozás még jobban felkavar, míg végre megjelenik.

Vörös körmű ujját látom meg először, majd pedig élénkzöld szemének csillogását, ahogy az enyémmel találkozik. Egy leheletnyi, kibaszott idegesítő mosoly húzódik meg a szája egyik sarkában.

Igen, ugyanaz a mindentudó, kotnyeles nő. Sötét haja a már ismerős bársonykapucni alatt van hátrafogva, és a rejtélyesen fiatalos bőre továbbra sem egyezik a korával. Ha lehetséges, még fiatalabbnak tűnik, mint egy évvel ezelőtt.

Nem tudom, hogy ez plasztikai műtét vagy jósnővoodoo, de azt igen, hogy legalább egy évtizeddel idősebb, mint amennyinek kinéz.

Leül a székébe, amely egy fekete selyemkendővel letakart kis asztal fölé magasodik. Egy csomag tarot-kártya fekszik a sarokban, de az az érzésem, hogy csak díszként szolgál. Amikor legutóbb itt jártam, nem használta sem a testvéreimmel, sem velem. A porréteg pedig a ritka használatról árulkodik.

– Tessék, foglalj helyet! – utasít, majd egyik kezével a szemközti üres székre mutat. És valami elbaszott, tébolyodott oknál fogva így teszek.

– Jó látni téged. Éreztem, hogy ezúttal egyedül jössz.

Megvonom a vállam. Csak egy mazochista hozná vissza a testvéreit egy ilyen helyre.

– Ma nincs legénybúcsú.

Az utolsó dolog, amire szükségem volt, hogy a fivéreim azt gondolják, hivatalosan is elment az eszem. Isten a tanúm, egy kibírhatatlan remete vagyok, amióta Charlotte úgy döntött, hogy nem akar hozzám jönni feleségül… a kibaszott esküvőnk napján.

Cleo szeme elhomályosul, és egy pillanatra eltompul a zöld fénye.

– Sajnálom, kedvesem. Valósággal megszakadt a szívem, amikor azokat az eseményeket olvastam benned.

Megrázom a fejem, és az asztalt bámulom. Nincs szükségem ennek a hibbant tyúknak a sajnálatára.

– Hogy van Jude, Ty és Flynn? – kérdezi, amíg hallgatok. Enyhe szarkazmussal válaszolok.

– Erre nem tudja már így is a választ? – vágok vissza. – Mármint maga a mindent látó jósnő, nem igaz?

– Látom, még mindig szkeptikus vagy. – Úgy vigyorog, mintha én lennék a vicc tárgya. – Mégis itt vagy.

Ebben igaza van, tesó.

– Folytasd – mondja. – Tedd fel az égető kérdéseket, amik a szívedet nyomják, gyermekem.

Gyermekem. Na ne már.

– Ki mondja, hogy égető kérdéseim vannak?

– Az, hogy itt ülsz… és az összetört szíved.

Nem tudom, ez az utolsó két szó miért olyan, mintha gyomorszájon rúgna, de ez történik – egy acélbetétes csizma egyenesen a hasamba.

Azt hinné az ember, hogy egy évvel azután, hogy az oltár előtt elhagytak, az idő már segített begyógyítani ezeket a sebeket. Úgy értem, így szól a mondás, nem? Az idő minden sebet begyógyít? Nos, tapasztalatból tudom, hogy teljes baromság. Az idő nem csinált mást, csak seggfejjé változtatott.

– Egy férfi ereje nem abban mérhető, hogy mennyire képes elrejteni az érzéseit – mondja halkan. – Azzal mérhető, hogy képes-e szembenézni az érzéseivel.

Nevetek a motivációs plakátra kívánkozó szavain.

– Mit akar ezzel mondani, ó, bölcs jós?

Nem tántorítja el a hozzáállásom. Arca érzelemmentes marad, szavai pedig folyamatosan áramlanak.

– Előttem nem kell megjátszanod magad, Remington. Nem vagyok az anyád, a fivéreid vagy a húgod. Tudom, hogy a jellemed része, hogy játszod az erős férfi szerepét, és ez abból ered, hogy te vagy a legidősebb. Sok éven át neked kellett összeraknod a darabokat, miután az apád elhagyta a családodat, de előttem nem kell színlelned, hogy jól vagy, miközben szenvedsz.

Az apám? Pff. Ő lényegtelen. Egy férfi, aki azt sem érdemli meg, hogy gondoljunk rá. Őszintén megmondva egy olyan férfi, aki elhagyja a feleségét és az öt kicsi gyerekét, nem érdemel semmit.

– Nem színlelek szart se.

Felhúzza a szemöldökét, sóhajt egyet, aztán a kezemre néz.

A valaha volt legrosszabb ötleted volt idejönni.

– Nem értek egyet.

Felnézek, és találkozik a tekintetünk.

– Tessék?

– Ez a látogatás csak akkor lesz rossz ötlet, ha még azelőtt távozol, hogy megkapnád a választ a kérdéseidre, amelyek miatt idejöttél.

Borzongás fut végig a gerincemen, és hirtelen attól félek, hogy ez a nő minden egyes gondolatomat hallja.

– A gondolataid félelmet sugallnak, kedvesem. Csak akkor hallgatom meg, amikor szükséges.

A picsába. Most mindegyiket hallja.

A szája sarka megrándul, és azonnal tudom, hogy ezt is hallotta. Nyilvánvaló, amíg itt vagyok, minden egyes gondolatomat kifürkészi. És bár utálod, okkal jöttél ide. Szóval tedd fel a kérdésedet, mielőtt még meghall valamit, amit tényleg nem akarsz, te barom!

– Honnan? – tör ki belőlem. – Honnan tudta?

– Honnan tudtam, hogy nem fogsz megnősülni?

– Igen, Cleo. Ez lenne az a nagy kérdés, ami miatt jöttem. – Bosszúsan horkantok. Vagyis kurvára elég nyilvánvaló, hogy ez a legnagyobb kérdés, ami foglalkoztat. Honnan tudta egy szedett-vedett jósnő, hogy nem fogok megnősülni, mielőtt én magam tudhattam volna?

– Mert a sors az univerzumba suttogja a terveit, és az én fülem mindig meghallja.

A furcsa magyarázat hallatán elképedek.

– Tudom, hogy a szenvedés még mindig ott van – teszi hozzá. – És tudom, hogy még mindig próbálod megérteni, miért. De egy nap rájössz, hogy a házasságnak nem kellett megköttetnie. Az univerzumnak más tervei vannak veled.

Csak bámulok rá. Azt mondja, hogy örökre egyedül maradok?

Mindig azt gondoltam, hogy olyan férfi leszek, aki megállapodik valaki mellett, és családot alapít. Nem holmi házasság nélküli, magányos farkas, ötvenéves, leszedált agglegény.

– Nem, aranyoskám. Annak a házasságnak nem kellett megköttetnie. A jövőd többi része már sokkal fényesebb – állítja, én pedig a tekintetét vizslatom.

– Hogy érti, hogy a többi?

– Úgy értem, kedves Remingtonom, hogy akadt még más is, amit el tudtam volna mondani, mielőtt elmentél. Flynn viszont itt maradt, és meghallgatott.

– Igen? – kérdezem. Valósággal megdöbbent ez a kijelentés. – Erről egy büdös szót sem szólt. És annak már egy éve, szóval egész biztos megtehette volna.

– Bár egyetértek azzal, hogy a család ne titkolózzon egymás előtt, úgy gondolom, hogy ezen körülmények között logikus, hogy nem mondta el.

Erre csodálkozva nézek rá.

– És ez miért lenne logikus? Rólam van szó, kurvára tudnom kellene.

– Ó, kedvesem, túlságosan bezárkóztál. Túl dühös voltál. – Egyik kezét felemeli, és rám mutat. Gyakorlatilag még most is reszketek.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy téved, de az elmúlt évben igazi kiállhatatlan seggfej voltam. Viszont az, hogy igaza van, természetesen még jobban dühít.

– Jól van, rendben. Hiszek magának, Miss Cleo. Mit tartogat az állítólagos jövőm? – kérdezem, hitetlenkedés és szarkazmus csöpög minden szavamból. – Lekerülök a pályáról? Valamiféle kirekesztetté válok a társadalomban? Vagy azt mondja nekem, hogy hónapok választanak el attól, hogy megnyerjem a lottót, és majd minden rózsás lesz?

Cleo nem retten el a szavaimtól vagy a hangsúlyomtól. Valamiért immunisnak tűnik mindkettőre. Kinyújtja a kezét, hogy megfogja az enyémet, és lágyan mosolyog, amikor elhúzom.

– Igen, átélted azt a nagy szívfájdalmat, amelyet megjósoltam, de lesz még esélyed a boldogságra. Újrakezdheted. De csak akkor, ha ki tudod tárni a szíved.

– Komolyan mondja? – Állatias nevetésben török ki. – Ez a többi része a hű, de mennyire csodálatos jövőmnek? Csak tárjam ki a szívemet, és minden rendben lesz?

Azután, hogy Charlotte az esküvőnk napján hagyott el, amikor az összes barátunk és az egész családunk ott volt, arra várva, hogy kimondjuk az igent, a megnyílás bárki felé is kibaszottul a világ legrosszabb ötletének hangzik.

A jósnő megértően biccent.

– Érthető, hogy most még nem állsz készen, de egy nap valaki visszasétál az életedbe, és képes lesz mindent megváltoztatni. Csak te tudod majd eldönteni, megéri-e újra megnyílni.

– Kicsoda?

– Valaki, akit még mindig a szívedben őrzöl.

Kételkedve nézek rá.

– Ahhoz képest, hogy nyilvánvalóan olvas a gondolataimban és megjósolja az istenverte jövőmet, határozottan szeret sok titokzatos hülyeséget mondani.

– Ó, gyermekem – szólal meg jelentőségteljes mosollyal. Olyan mosollyal, amelytől libabőrös lesz a karom. – Nem árulhatom el a sors minden titkát. Azzal azt kockáztatnám, hogy megváltozik a valódi utad.

A karomat és a kézfejemet bámulom, a bőröm még mindig bizsereg a látható bizonytalanságtól. Ez a sok erőfeszítés, az itt töltött idő a baromságait hallgatva, és nekem egyedül kellene rájönnöm? Csak várjam az alkalmat, amikor bekopogtat a gonosz ogreajtómon?

Micsoda időpocsékolás.

– Hát… akkor ennyi? Ez minden, amit elmond?

– Ez minden, amit el tudok mondani, Remington – válaszolja, és meglep, hogy kezét megnyugtatóan az enyémre teszi. – Csupán időre van szükséged. Sok időre. De minden rendben lesz. Ezt biztosan állíthatom.

Lepillantok élénkvörös, igen hosszú körmeire az olajbarna bőrömön, és azon tűnődöm, hogyan lettem olyan ember, aki megfogadja egy bársonyköntösbe öltözött, rohadt médium tanácsait.

Valószínűleg azért, mert a szóban forgó jósnő igazat mondott Charlotte-ról.

Már a neve gondolata is kurvára fáj. Ha törődöm valakivel, ha szeretek valakit, akkor én mindent beleadok. Nem fogom vissza magam. Nem játszadozom. És természetesen nem finomkodom a szavakkal vagy érzésekkel sem.

Mindenemet beletettem abba a kapcsolatba, feltettem rá az egész életemet. És mit kaptam cserébe? Egy kést a hátamba.

Valóban ez történt, haver? Vagy pedig a te ultimátumod miatt került a kés a kezébe?

Abba kell hagynom az önostorozást. Az ilyen gondolatokra most nincs szükségem.

Hosszan kifújom a levegőt.

– Még egy dolgot kérdeznék.

– Hogyne.

– Hogy van… Charlotte? – kérdezem először keserűen és cinikusan, de észreveszem, hogy a kérdés végére a hangom gyakorlatilag suttogássá halkul. Sajnos Cleo is észleli.

Lehet, hogy Charlotte kitépte a szívemet a mellkasomból, de a düh és harag nem törli el a többi érzést. Ő az a nő, akibe szerelmes voltam, akit feleségül akartam venni; azt akarom, hogy jól legyen. És mivel az elmaradt esküvő óta nem beszéltem vele, fogalmam sincs, hogy jól van-e.

– Nem tudom, hogy találkoztam-e valaha nálad nagylelkűbb emberrel, Remington. Mindig másokkal törődsz. Mások szükségleteit mindig a sajátod elé helyezed. Ez nemes érték. Remélem, ez mindig megmarad, még akkor is, amikor az élet nehézségeket állít az utadba.

Miss Cleo mosolya lágy és együttérző, és minden porcikámmal utálom. Gyerekként, közvetlenül azután, hogy apám elment, gyakran láttam ezt a mosolyt. Barátoktól, ismerősöktől, tanároktól. Soha nem akartam felnőttként ilyen mosolyt kapni. De mostanra már tudnom kellene, hogy vannak tervek, amelyek nem jönnek össze. Néhány kurvára nem, teszi hozzá az elmém keserűen.

– Charlotte pedig jól van. Kezdi megtalálni az útját.

Habár gőzöm sincs, hogy ez a nő valóban tudja-e, hogy van Charlotte, a mellkasom mégis megkönnyebbül a szavaitól.

– Szóval… él és virul? Kaliforniában?

Ott kapta azt az állásajánlatot, amely megváltoztatta az egész jövőnket. Azt akarta, hogy közösen menjünk, de én nem akartam a nyugati partra költözni, miközben az egész családom a keletin él. Ő nem tudta megérteni, miért ragaszkodm ennyire a gyökereimhez, és végül a munkát választotta helyettem.

Azért, mert választásra kényszerítetted. Megint megrázom a fejem, hogy kitisztuljon. Kinek az oldalán állsz, baszki? – kérdezem az agyamtól, mielőtt végképp elhallgattatom.

Miss Cleo bólint.

– Nagyon is.

Egy részem további kérdéseket szeretne feltenni Charlotte-ról. Az, amelyik mélyebbre akar ásni, és kideríteni, mit érez és gondol, és hogy olyan nyomorúságosan érzi-e magát, mint én, de tudom, hogy ez nem segít semmit.

Most már a jövőmre kell koncentrálnom, arra, ahogy én látom. Nem Cleo szerelemmámoros, hipi-szupi, második esélyes szarságára. Őszintén szólva senki sem tudja, hogy ennek a nőnek tényleg vannak-e látnoki képességei. Mármint persze, az egész „Elhagynak az oltárnál” kijelentéssel igaza volt, de ez egy dolog. Azt is mondta, hogy mindhárom öcsém meg fogja találni a szerelmet, és még nem láttam, hogy bármelyikük is megállapodott volna. Épp ellenkezőleg. Egyelőre úgy tűnik, Jude küldetése az, hogy minden nőt megdugjon New Yorkban.

Magamra, a munkámra, az ügyfeleimre és a vállalkozásom építésére kell koncentrálnom. Jelenleg az a legnagyobb szívesség, amit magamnak tehetek, hogy mocsok gazdag leszek, és egy büdös nagy rakás pénzbe fojtom a bánatom.

– Még mindig befektetési ügyfeleket keresel? – kérdezi Cleo hirtelen, megszakítva ezzel a gondolatmenetemet, és őszintén, még a golyóim is beljebb húzódnak a testemben.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Tessék?

A fene. Talán tényleg mindent hall, ami a fejemben van.

– Befektetési ügyfeleket, kedvesem – ismétli meg, kacsintva. – Van egy kis pénzem, amit szeretnék befektetni, és szerintem te tudsz ebben nekem segíteni.

– De hát maga egy átkozott jósnő – csattanok fel meglepett nevetéssel. – Értékelem, hogy bízik a képességeimben, de a magáé nem biztosabb?

– Jaj, Remington, az erkölcsi iránytűm nem engedi meg nekem, hogy pénzzel kapcsolatos dolgokat jósoljak, és nem szeretnék már bérelni, saját helyet szeretnék venni, amíg van benne érték.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért nem engedi a morális iránytűje, hogy pénzzel szarozzon? Mert holtbiztos, hogy nem akadályozza meg abban, hogy más szarságokkal baszakodjon.

– Nem hallottad, kedvesem? A pénz minden rossz gyökere, én pedig csak jóra szeretem használni a képességeimet.

– Minthogy azt mondja nekem egy héttel az esküvőm előtt, hogy el fognak hagyni az oltárnál? – vágok vissza. – Az magának jónak számít?

– Nem én alakítom a történéseket, édes Remington. Én csak továbbítom az üzenetet. A sors pedig még nem végzett veled, ígérem.

Sóhajtok, mire a nő izgatottan felugrik.

– Hozok egy csekket.

Biztos vagyok benne, hogy ez lesz az első alkalom a befektetési és napon belüli kereskedési karrieremben, hogy egy médium pénzét fektetem be. A pokolba is, talán ez lesz az első alkalom a tőzsde történetében, hogy ilyesmi történik. Nehezen hiszem el, hogy Warren Buffet{1} furcsa, tarot-kártyát olvasó ügyfeleket vesz be a fedezeti alapjába.

Hallgatok, és végigfuttatom a kezem a sötét hajamon.

– Rendben. De ha tétovázni fog, akkor én is. Ha a befektetéseiről van szó, csak figyelnie kell, és az erdeményeket várnia.

– Ó, Remington, kedvesem. – Cleo csak bosszantóan, mindentudóan mosolyog. – Alig várom a virágzó barátságunkat.

Barátság? Bocsánat… micsoda?

Nem igazán tudom elképzelni, hogy hétvégente együtt sörözzünk ezzel a nővel, nemhogy leüljünk és beszélgessünk, miközben az agyamat boncolgatja.

– Hozom a csekket – mondja újra, mielőtt az elmém eléggé lecsendesedne ahhoz, hogy összefüggő választ adjak, és elindul a titkos hátsó szobája felé. – A mai alkalom pedig a ház ajándéka.

Ezzel elmegy, át a sötét függönyön, és eltűnik a szemem elől. Én pedig ott maradok a helyemen ülve, egy teljesen kitöltött csekkel az asztalon, mintha csak varázslat lenne, és azon tűnődöm, mi a fene történt, és miért van az az érzésem, hogy még nincs vége?

EGY

Tizennégy évvel később…

Szombat, július 20.

Remy

Kilépek a JFK-repülőtér kijáratán, és már azelőtt izzadságcseppek jelennek meg a homlokomon, hogy leintenék egy taxit.

Július vége arról híres New Yorkban, hogy rohadt meleg van, de az állandó forgalom és a turisták áradata sem segít a helyzeten. Lehetnénk akár hangyák is a nagyító alatt, miközben a környékbeli zaklató, Csöves Billy megpróbál elégetni minket.

Egyetlen éles füttyszóval és egy intéssel kísérve szemkontaktust teremtek egy taxisofőrrel, aki szőrös, sapkáját fordítva viseli és a kecskeszakálla olyan, amely a kilencvenes évek elején divatikonná válhatott volna.

Csikorogva megáll a járdaszegélynél, én pedig nem vesztegetem az időt, a járdán nyüzsgő emberek között átevickélve be is pattanok a hátsó ülésre. A bőr hátizsákomat, az egyetlen csomagomat, amit L. A.-be vittem magammal, magam mellé dobom.

– Hova?

– Greenwich Village-be – válaszolom, aztán megadom neki Ty öcsém lakásának címét.

Erre bólint, megérinti a számlálót a műszerfalon, és gondolkodás nélkül rátapos a gázra. Igazi New York-i taxis módjára a reptéri forgalomban szlalomozunk, mindent beleadva, ami a csövön kifér, támadó sofőr stílusban. A kocsik között kacskaringózik, észre sem veszi mások dudálását, én pedig kihúzom a telefonom a zsebemből, hogy megnézzem az értesítéseket, amik azalatt érkeztek, amíg visszarepültem a nyugati partról.

A legtöbb ember biztos arra koncentrált volna, nehogy megölje egy taxisofőr, de ha egész életedben New York-i voltál, ez a fajta vezetés fel sem tűnik.

A nyugtalan – és idegesítő – Ty-tól kapott üzeneteken kívül egy váratlan levél található a postaládámban.

C: Szerelem van a levegőben.

Magamban vigyorgok ezen, és bepötyögöm a választ.

Én: És a befektetésed 12%-os megtérülése is ebben a negyedévben. U.i.: Ismered a szabályokat, Cleo. Nincs szerelmi baromság.

Így igaz. Egy istenverte médium pénzét fektetem be. Már tizennégy éve.

Őszintén szólva nem tudom, mi van ebben az asszonyban, de az évek alatt rá kellett jönnöm, hogy furcsa módon kedvelem. Olyan ő, mint egy hóbortos, rigolyás nagynéni, akitől nem lehet szabadulni.

Bár mentségemre szóljon, hogy én ennek a szokatlan álbarátságnak – vagy minek is nevezzem – az elején lefektettem az alapszabályokat. Ez csak egy témára koncentrál – szó sem lehet a szerelmi életemmel kapcsolatos jóslatokról. Noha eddig betalált a testvéreimnek szóló próféciáival, ez nem jelenti azt, hogy részese akarok lenni a hülyeségeinek. Manapság egyéjszakás kalandokból áll a szerelmi életem, de csak akkor, amikor szükségét érzem. Így könnyebb. Kisebb a kockázat. Kevesebb a bonyodalom. Kevesebb a hülyeség. Pontosan úgy, ahogy szeretem.

Ezzel szemben a testvéreim? Az elővigyázatosságot a szerelem ködébe dobták. Így van, mindhárom öcsém és a kishúgom is hivatalosan elkelt.

Elsőként Winnie, aztán Jude, Flynn és most Ty az utolsó, aki beadta a derekát. Ezt onnan tudom, hogy a farzsebemben van egy gyémántgyűrű, az eljegyzési gyűrű. Ty könyörgött, hogy hozzam el neki, amikor L. A.-ben járok néhány ügyféllel találkozni.

C: U.i.: Te vagy a kedvenc Winslow gyerekem.

Én: Ez nem nagy teljesítmény olyan fivérek mellett, mint az enyémek.

Négy fiú és egy lány közül a legidősebb lévén megszoktam, hogy a vad porontyok között én vagyok a legfelelősségteljesebb. Ráadásul az összes öcsém seggfej.

Mondjuk kivéve Flynnt.

De Jude és Ty? Határozottan seggfejek. Imádnivaló seggfejek, de akkor is seggfejek.

C: Egy nap szeretnélek titeket újra együtt látni. Bearanyozná a napomat.

Én: Egész biztos vagyok benne, hogy Ty-t nem is olyan régen láttad. És Jude-ot is.

Azok az idióták végül megkeresték a titokzatos Miss Cleót, amikor rájöttek, hogy marhára szerelmesek lettek, ahogyan ő azt a legénybúcsúmon, közel másfél évtizeddel ezelőtt megjósolta.

Persze szart se mondtak róla nekem. Még ennyi év után is tojáshéjon lépkednek Remy és Charlotte meghiúsult esküvőjével kapcsolatban.

A fejükben ez egy olyan időszak, amiről soha nem beszélünk.

Természetesen az első néhány évben, miután Charlotte faképnél hagyott, én is így akartam.

De most? Titkos, élvezetes időtöltésemmé vált, hogy nézzem, ahogy óvatoskodnak a szavakkal, amikor olyan témák kerülnek szóba előttem, mint a szerelem és a házasság.

Bárcsak tudnák az igazságot, hogy én is tartottam a kapcsolatot a híres Miss Cleóval ez idő alatt! Basszus, meg is őrülnének, ha megtudnák, hogy azóta kezelem a befektetéseit, amióta felkerestem egy évvel a befuccsolt esküvőm után.

A telefonom új üzenetet jelez, és miközben a taxis áthajt egy piroson, lenézek a képernyőre.

C: Add át Ty-nak a gratulációmat!

Hát innen ered a kezdeti, de rejtélyes „szerelem van a levegőben” szövege. Azt hiszem, mégiscsak betartotta a szabályokat.

És nem tudok nem nevetni azon a gondolaton, hogy teljesítem az őrült kérését. Meglehet, hogy Ty egy erős, negyvenéves férfi, de valószínűleg már attól is agyvérzést kapna, ha csak megemlíteném neki a Miss Cleo nevet.

Én: Mivel inkább az öcsém esküvőjére mennék, mintsem a temetésére, ezt az információt megtartom magamnak. Ja, és… nem tudod ezt elküldeni neki telepatikusan vagy ilyesmi? Hiszen te MÉDIUM vagy.

C: Jaj, Remington, mindig lenyűgözöl.

Amikor körülbelül tíz percre vagyok Ty lakásától, bezárom a Cleóval folytatott beszélgetést, és megnyitom a pokolian aggódó testvérem üzeneteit.

Legalább húsz „Hol a picsában vagy?”-variáció vár rám.

Én: Úton vagyok.

Azonnal válaszol, mintha a mobiljával a kezében ült volna.

Ty: Nálad van a cucc?

Én: Nem, Ty. Csak délutáni teára jövök át.

Ty: Legalább annyit mondj, te idióta, hogy vigyáztál és óvtad a cuccot a szállítás során!

Én: Igen.

Ty: Ez azt jelenti, garantálod, hogy nem veszíted el, nem ejted le vagy nem teszel kárt a nagyon drága cuccban az ideúton?

Én: Menj a fenébe, Ty! Nyugalom. Mindjárt ott leszek.

Határozottan állíthatom, hogy boldog leszek, ha ez az eljegyzési gyűrű már nem nálam lesz, és az utolsó Winslow fivér is, aki meg akar nősülni, kimondja az „igen”-t.

Akkor végre magam mögött tudhatom ezt az egész szerelem baromságot.

KETTŐ

Maria

Nagyot nyelek a hányinger miatt, amit a harmincöt fokos meleg, a tizenöt centis magas sarkú és a Volkswagen Beetle méretű terhespocak összessége okoz, majd befejezek egy üzenetet az asszisztensemnek, miközben besétálok az épületbe, ahol a következő lakásbemutatóm lesz.

Én: Kérlek, vedd fel a kapcsolatot a közvetítővel, aki Mrs. Clemmons jelzálogát intézi, és derítsd ki, hogy állnak azzal a Greenvich Village-i ingatlan pénzügyeivel. Éppen az ingatlanban vagyok, és ha belülről is ugyanolyan jó, mint az épület kívülről, akkor ma ajánlatot kell tenniük, ha tényleg akarják.

Vizslatva mérem fel a környezetemet, de csak jó dolgokat látok.

Portás? Pipa.

Márványpadló és modern, tágas lobbi? Pipa.

Igen. Mindenképpen ajánlatot kell tenniük, ha versenyben akarnak maradni. A New York-i ingatlanpiac fénykorát éli, és jelenleg sokkal több a vevő, mint az eladó.

Amikor a lifthez érek, megnyomom a hívógombot, és a magas sarkúmmal dobolok a márványpadlón, amíg várom, hogy megérkezzen. Egy szöveges üzenet elvonja a figyelmem a lift bejárati ajtaja feletti kis képernyőről, amely emeletről emeletre követi a fülke útját mindkét irányban.

Claudia: Ahh. Nem tudnád megcsinálni te? Utálok jelzáloghitel-közvetítőkkel beszélni.

Az asszisztensem egy igazi gyöngyszem. És gyöngyszem alatt azt értem, hogy ő a világ legpocsékabb asszisztense. Komolyan mondom, több időt tölt az Instagramon és a TikTokon a barátjával, Leslie-vel beszélgetve, mint amennyit a NASA tölt rakéták elindításával.

A terhességi hormonok miatt erős késztetést érzek arra, hogy a mobilomat áthajítsam az előcsarnokon, de egy kevésbe erőszakos reakciót választok, és ideges, szigorú ujjakkal pötyögöm be a válaszüzenetet.

Én: Claudia, az isten szerelmére, csak az én kedvemért beszélj a jelzáloghitel-ügyintézővel!

Claudia: Lehet ebéd után?

Mindenre esküszöm, az asszisztensem lehet az oka, ha idő előtt szülök. Vagy bekerülök a Gyilkos nők című sorozatba, mert megfojtottam.

Én: CLAUDIA.

Claudia: Oké, jól van. Jól van. Felhívom most. A terhesség miatt tiszta morcos vagy.

Első szabály? Soha ne mondd egy várandós nőnek, hogy morcos!

Második szabály? Soha ne alkalmazd Claudiát!

Azt hinné az ember, hogy a sikeres, nagy nevű New York-i ingatlanközvetítő cég, a The Baros Group tulajdonosának hozzáértő, szorgalmas asszisztense van. Sajnos ez nem így van. Két évvel ezelőtt a húgom unszolására vettem fel Claudiát, aki azóta is szálka a szememben.

Persze egy még mindig alkalmazásban lévő szálka, mert kétségtelenül egy mazochista vagyok.

Claudia: Hol találom a jelzáloghitel-közvetítő telefonszámát?

Uram, segíts meg! Komolyan. Segíts!

Ahogy elkezdem a választ írni, a lift csilingelve jelzi érkezését, és az ajtó hangos légmozgással kinyílik. Ujjaim gyorsan mozognak a képernyőn, fel sem nézek, mielőtt beszállnék a liftbe, és nekiütközöm egy másik embernek.

A férfi felmordul, ahogy megállítja a lendületemet a karomnál fogva, én pedig kis híján egy másik dimenzióba kerülök.

– Te jószagú ég! – kiáltom, pironkodva a gorombaságom miatt. – Bocsánat. Egyáltalán nem figyeltem. – Őszintén szólva igazából még mindig nem, mivel befejezem az üzenetet a haszontalan asszisztensemnek, de amint megnyomom a küldés gombot, besuvasztom a mobilomat a táskámba, és készen állok, hogy teljes figyelmet szenteljek a férfinak.

Szégyenkezve felnézek, és a tekintetem egy kristálykék szempárba botlik, aztán a jóképű idegen arcán mosoly jelenik meg. Ekkor egy milliszekundumba telik nekem, hogy rájöjjek, ő nem is idegen. Valljuk be, ő annyira idegen, ahogy egy olyan férfi lehet, akibe először voltam igazából szerelmes, és aki elvette a szüzességemet tizenhat éves koromban. Egyszerre olyan, mintha ezer éve és mégis tegnap lett volna, de azt az emléket, amikor gyengéden magához ölelt, nem lehet elfelejteni. Nem számít, hány év telt el.

– Maria? – kérdezi, mosolya pedig, ha lehetséges, még szélesebbé válik.

Én viszont? Alig jutok szóhoz. Mert nem láttam a gimis szerelmemet, Remington Winslow-t már két kurva évtizede.

És igen, elhiheted, ha csak egy pillantást is vethetnél arra, ahogyan most Remy kinéz, hogy kétségtelenül a k betűs szót kell használnom. Ugyanaz az erős állkapocs, ugyanolyan intenzív tekintet, ugyanolyan telt ajkak és sötét haj – valahogy pont olyan jól néz ki, mint ahogy emlékszem. Talán még jobban is.

Egek, jól áll neki a kor.

– Remy. – A neve csak úgy kigördül a számon, és számtalan múltbeli emléket idéz.

– Szent ég – mondja, ragyogó mosolya egyáltalán nem halványul. – El sem hiszem, hogy te vagy az. Ütközz nekem gyorsan még egyszer, hogy tudjam, igazából te vagy!

A hányingert és az idegesítő asszisztenst már el is felejtettem, a mosolyom már akkora, hogy fáj. – Én sem hiszem el, hogy te vagy. Ennyi idő után. Mit keresel itt?

Nevetése lágy és édes, mint a karamella. – Itt lakik az öcsém.

– Jude? – kérdezem a három öccse közül az egyiknek a nevét. Jude és Ty, a fiatalabbak – aranyos kis szarzsákok – és Flynn, aki velem egyidős, és akiben mindig volt valami titokzatosan szexi. De nálam mindig Remy volt a befutó. A hold felkelt, a nap lement és a csillagok összeálltak, amikor belenéztem a szemébe. Persze, fiatal voltam, de ha Remy nem érettségizett volna le, és nem ment volna el főiskolára még előttem, egész biztos vagyok benne, hogy megtaláltam volna a módját, hogy örökre megtartsam.

A fejét csóválva kuncog. – Nem, Ty.

– Baszki – mondom egy eltúlzott csettintés kíséretében. – Közel volt.

Megint kuncog, tekintete a gömbölyödő pocakomra szegeződik, és meglepődik. – Szóval… azta… terhes vagy – dörmögi, és ettől a kijelentéstől megremegek. Tudom, hogy az vagyok. Tudom. De mégis, az, hogy Remington Winslow mondja ezt nekem egy béna New York-i liftben, testen kívüli élményként hat.

A kezem reflexszerűen a köldökömhöz vándorol, és a szerveim legalább nyolcvan százalékát elönti a teljes pánik. Egy percre majdnem elfelejtettem a valóságot – hogy terhes vagyok. A várandósságom végén vagyok, és igazából már csak néhány hét van hátra a hivatalos időpontig.

– Ööö… hát…

Tekintete találkozik az enyémmel, és ez ugyanaz a pillantás, amit másoktól is láttam, akik észrevették jelenlegi, „az élet csodája” állapotomat. A kíváncsiságtól világosabb lesz a szeme kékje, és a néma kérdései nagy valószínűséggel olyanok, amelyekre nem tudok válaszolni.

Szent makréla, hogy is kezdjem el magyarázni ezt a… bonyolult helyzetet?

Ó, hát, látod, Remy, terhes vagyok, de ez a baba genetikailag nem az enyém. A húgomnak gondjai voltak a teherbeeséssel, és beleegyeztem, hogy én leszek a béranya. Én hordom ki a magzatát, hogy pontos legyek. Akkor nagyszerű ötletnek tűnt, segítek a testvéremnek a babaálmát megvalósítani, aztán amikor megszületik ez a kis bambínó, én játszom a vicces nagynéni szerepét. És minden a tervek szerint alakult… körülbelül az első három hónapig. Isabella és Oliver a fellegekben jártak. Igazából mindannyian nagyon izgatottak voltunk. Amíg, hát tudod, hat hónappal ezelőtt a testvérem és a sógorom meghalt egy helikopterbalesetben. Most nekem kell felnevelni ezt a gyereket egyedül, úgy, hogy kurvára, kurvára gőzöm sincs, mit csinálok. És a legtöbb napon úgy érzem, hogy egy levegővétel választ el az idegösszeroppanástól.

Aha. Jó kis csevej.

– Bizony… Nem káprázik a szemed. Tényleg terhes vagyok – mondom végül, azt választva, hogy kihagyom a beszélgetésből a helyzet részleteit, miközben minden erőmmel próbálok kellően lazának tűnni. A terhességem története túl bonyolult a kellemes csevegéshez.

A lift hangosan sípol, és ekkor mindketten ráébredünk, hogy túlságosan elfoglaltak voltunk egymás bámulásával ahhoz, hogy megnyomjuk a gombokat.

Remy vigyorog. – Hányadikra mész?

– A huszonkettedikre.

Megnyomja nekem a gombot, majd megérinti a huszonnegyedik emeletét is.

A felvonó rázkódva elindul felfelé, Remy tekintete pedig ismét a gömbölyded hasamra szegeződik.

– Egyébként gratulálok – mondja gyengéd mosollyal, amely áttör a védőpajzsomon, és a fájdalmamba fúródik.

– Köszi! – Megnyalom a számat, és a földet bámulom, miközben összeszedem magam, de amikor a lift váratlanul rázkódik egyet, megbillen az egyensúlyom, és egyenesen Remy testének csapódom.

Egy másodperccel később pedig minden sötétségbe borul.

Halkan felsikítok – nem tehetek róla –, ő pedig azonnal megszorítja a karom, hogy megnyugtasson.

– Minden rendben. Azt hiszem, elment az áram. Biztos mindjárt visszajön.

Nem küzdök rendszeresen klausztrofóbiával, de az, hogy a teljes sötétség csapdájába kerültem azzal a fickóval, akiről valaha azt hittem, hogy a lelki társam, miközben terhes vagyok a húgom babájával, és a hányás szélén állok, bizony pánikba ejt. Mi lesz már?

De az áram nem jön vissza, a további sötétség pedig ebben a meglehetősen kicsi fülkében hányingerhullámot kelt, ami satuba szorít.

Igyekszem mélyen lélegezni, de még mielőtt rájönnék, mi történik, ájuldozom, Remy pedig leültet a padlóra.

– Semmi baj, Maria. Csak lélegezz – instruál higgadtan, majd leül mellém, és megnyugtatóan simogatja a hátamat.

Bólintok, próbálok megnyugodni, de még mielőtt tudatosulna bennem, újra ájuldozom. Esküszöm, ha ebben a liftben hányok, inkább most ölj meg. Komolyan, Istenem. Csak dobj ki az univerzumba, mert onnan már úgysem térek vissza!

Ekkor felemeli a hajamat a tarkómról, és hűvös levegő fuvallata érinti az izzadt, felhevült bőrömet. Remy kicsit mocorog mellettem, majd újra érzem a levegőt, ahogy csiklandozza a babahajakat a tarkómon. Nem éppen a légkondicionáló frissítő érzése, de a fullasztó nyári meleghez és a sötétséghez képest olyan, mint egy jeges fürdő.

– Köszönöm! – motyogom óvatosan, nehogy megkísértsem a hányás szellemét pusztán a szám kinyitásával.

– Ez természetes – suttogja Remy, és még közelebb hajol hozzám, hogy lágyan a nyakamba fújjon.

A fene egye meg, hogy nem vettem észre, hogy innen jön a hűvös levegő?

Pánikolva eltávolodok egy kicsit, de a gömbölyű pocakom miatt hátul meg kell támaszkodnom, és meg kell szorítanom a térdét a stabilitásom érdekében. Kérlek, ez a térde legyen.

Azonnal elveszem a kezem, ugyanolyan gyorsan, ahogy oda tettem.

– Ööö… nagyon köszönöm, Remy, de már jobban érzem magam. – Azt hiszem.

– Biztos? – kérdezi aggódva, én pedig megfordulok, hogy a falnak támasszam a hátamat a lift másik oldalán, és szemben legyek vele.

A vészlámpa villog a lift tetején – kicsit későn, de mindegy –, én pedig látom a ráncot Remy két szemöldöke között. Megbizonyosodom arról, hogy ő is lát engem, és bólintok.

– Jól vagyok. Tényleg.

– Jó – mondja halvány mosollyal, és előveszi a telefonját a zsebéből. Megérinti a képernyőt, és az életre kel, megvilágítva helyes arcát. – Úgy tűnik, még mindig van térerő. Felhívom Ty-t.

A füléhez emeli a mobilt, várja, hogy a hívás gyenge hangja megjelenjen.

– Vedd már fel, te barom! – dünnyögi három csörgéssel később, és kuncogni támad kedvem az ismerős tréfálkozás emléke miatt.

És amikor a plafon felé fordítja a szemét, feltételezhetem, hogy Ty végre felvette.

– Mi a helyzet? – teszi fel Remy a kérdést a telefonba kellemetlen nevetéssel. – Hát, én beragadtam a kurva liftbe az épületedben.

Elhallgat, majd a testvére válaszára összehúzza a szemöldökét.

– És Lloyd majd…?

Tíz másodperccel később elhúzza a telefont a fülétől, és megnézi a képernyőt.

– Tényleg letette? – morog sóhajtva, és a szemembe néz.

– Minden rendben?

Nevetése ezúttal lágyabb.

– Nos, ha azon gondolkodsz, hogy Ty még mindig az agyamra megy-e, akkor biztosan állíthatom, hogy igen. De legalább hívja a karbantartót.

– Jól van, jól van. Az jó, nem? Az legalább valami, nem?

– Igen. – Rám vigyorog, miközben visszadugja a telefonját a nadrágzsebébe. – És… azt hiszem, ez azt jelenti, hogy kihasználhatjuk ezt az időt, hogy beszélgessünk, nem igaz?

Hogy beszélgessünk, hogy magyarázatot adjak, hogy Remington Winslow-t bámuljam, és emlékezzek, mennyire szerelmes voltam belé húsz évvel ezelőtt.

Ó, anyám. Nem hiszem, hogy fel vagyok erre készülve…

– De először is ellenőrzöm, hogy működik-e ez a vészhívó – mondja, és feláll. – Talán elérem a tűzoltóságot vagy valakit.

– Ez igazán jó tervnek hangzik – felelem, némán remélve, hogy ez pont annyi időbe telik majd, hogy ne kelljen elárulnom az igazságot.

Az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy berántsam Remyt a bonyolult káoszba, amit az életemnek hívok.

Mi a fene, New York? Nem választhattál volna jobb alkalmat, hogy nyári áramszünetet állíts az utamba?

{1} Warren Edward Buffett amerikai részvénybefektető és üzletember. – A szerk.

{2} Maurice Richard „Maury” Povich amerikai komikus, színész, producer. Elsősorban a Maury című beszélgetős tv-program házigazdájaként ismert. – A szerk.