CATHERINE SIGURET

A postáskisasszony

FORDÍTOTTA

BALLA KATALIN

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Catherine Siguret: La Dame de la poste

© StudioFact Éditions, 2024

All rights reserved

Publié par l’intermédiaire de Milena ASCIONE,
BOOKSAGENT– France (www.booksagent.fr)

© Athenaeum Kiadó, 2025

Hungarian translation © Balla Katalin, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-610-1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Gáspár Kata

Korrektor: Máté Tóth Zsuzsánna

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Sarah-nak

1.

QAzon a nyári délelőttön egy fekete DS hajtott végig előkelő lassúsággal, letekert ablakokkal a kis fürdőváros, Veules-les-Roses főutcáján. A vezetője, mint valami méltóságos úr, jobbra-balra integetett, és dagályosan köszöngetett: „Alázatos szolgája!”„Milyen gyönyörű napunk van…” Ahogy a postahivatal elé ért, ahol Magdeleine, a postáskisasszony dolgozott, még inkább lelassított, és bekiabált a nyitott ajtón át: „Hamarosan benézek, kedvesem!” Magdeleine nem tudta elfojtani bosszús grimaszát – „kedvesem”, na még mit nem!

Már attól kiütést kapott, ha arra gondolt, hogy benéz hozzá monsieur Bouquet, a megyei postaellenőr. Lucien Bouquet-nak Dieppe-ben, innen mintegy húsz kilométerre volt az irodája, de mivel az utca végén lakott, inkább itt esett a túlbuzgóság bűnébe, mint hogy Seine-Maritime megyét járva fárassza magát. Húsz éve nem bírt elszakadni a helyi birodalmától, és arról álmodozott, hogy egy napon polgármesternek választják majd a normandiai partvidék e kis ékszerdobozában. Az előző évben, 1959-ben kudarcot vallott, de ez nem törte le a politikai ambícióit. Máris a következő választásra készült.

A tanító, aki a sorban várakozott a pultnál, nem tudta megállni, hogy vészjósló mosollyal meg ne jegyezze:

– Legközelebb sem választjuk meg…

Magdeleine ideges mozdulattal megigazgatta ondolált tincseit, de nem felelt. Közalkalmazotthoz méltón igyekezett nem hangoztatni a véleményét, még kevésbé a személyes ellenérzéseit a főnökével szemben.

Az itt üdülő, elegáns párizsi hölgy, akit éppen kiszolgált, félreértette a belőle áradó enyhe idegességet:

– Talán zavarom, hogy mindig ugyanazt kérdezgetem…

– Dehogy, dehogy – mosolygott rá Magdeleine, majd újra elmerült a „postán maradó” levelekben. – De… nagyon sajnálom. Még mindig semmi.

Magdeleine tényleg sajnálta a magas, elegáns hölgyet, aki, ahogy telt a nyár, egyre inkább kifogyni látszott pasztellszínű kosztümjéből. Szerencsétlen majdnem két hónapja várt egy levelet, egy szót, egy jelet. Magdeleine úgy sejtette, a csapodár férjétől. Majdnem harmincéves pályafutása során megtanult alig néhány részletből is olvasni az élet sorai között. Rögtön látta egy ügyfélen, ha remegő szívvel szerelmes üzenetért jött, és meggörnyedő vállát, ha hiába jött. Érzékelte a vagyoni változásokat is, annál is inkább, mert az intézmény nemrég a postacsekk bevezetésével a postán dolgozókra banki feladatokat is rábízott. A pénztől duzzadtak a mellkasok, előremeredtek a hasak, kiegyenesedtek a nyakak, míg a nehézségek alatt összetöpörödtek az emberek a farácsos pulthoz közeledve, és szégyellték, hogy olyan keveset vesznek fel, miközben még kevesebb marad nekik.

Magdeleine a pozíciójának és főként rendkívüli érzékenységének köszönhetően mindent tudott másokról. Rajta keresztül jöttek-mentek a levelek és a csomagok, a táviratok, a telefonhívások a bal oldali falra szerelt két telefonfülkéből, de főként az emberek, akiknek az arcuk, a testtartásuk sosem hazudott. Testközelből volt tanúja a gyásznak és a születésnek, látta, ahogy szerelmek jönnek létre és bomlanak fel, anyagi jólét köszönt be, vagy lesújt a csőd. Naponta többször is boldogságtól duzzadt, majd összetört a szíve. Szerette a szakmáját, mert az életet képezte le gyorsított felvételben.

A tanító, egy magas, szikár, szőke férfi enyhén megemelte a kalapját Magdeleine köszöntésére.

– Monsieur Guichard, hogy van? – fordult hozzá a postáskisasszony. Azután észrevett egy vörös hajpamacsot a pultnál, és hozzátette a fia felé fordulva, akiről az apja szinte tudomást sem vett: – Szervusz, kicsikém, bocsánat, nem vettelek észre… Rendben megkapta az új tankönyveket, Guichard úr?

– Igen, tegnap hozta ki az új kézbesítő. Remélem, hamarosan csodás gyermekekkel ajándékozza meg a falut, akiket majd beírat az iskolába. Addigra a maga kis Gabrielle-je már megkapja a bizonyítványát!

Magdeleine boldogan elmosolyodott. Valahányszor csak szóba került imádott kisunokája, végtelen szeretettel telt meg a szíve. A hatéves Gabrielle egy szem fiának, Yves-nek a lánya volt, aki a falu élelmiszerboltját vezette, amely a postahivatallal szemben állt. Két hét múlva Gabrielle elsős lesz, de már tudott írni és olvasni, hála az imádott nagymamájának, akinek nem tágított a szoknyája mellől.

Gabrielle, aki éppen ebben a pillanatban jött meg a strandról, vizes hajjal, gyűrött ruhában lépett be a szülei boltjába.

– Ott is van, nézze! – kiáltotta vidáman Magdeleine.

A tanító futólag megfordult, azután szigorú tekintetét ismét a postáskisasszonyra szegezte:

– Á, a strand! Másra sem tudnak gondolni! Túl hosszú ez a nyári szünet, túl szórakoztató ez a település, a végén a gyerekeink még összekeverik az életet a szórakozással!

Ez a veszély az ő fiát szemmel láthatólag nem fenyegette; szegény az apai haragtól félve rögtön behúzta a nyakát.

– A kettő nem zárja ki egymást, monsieur Guichard, az öröm az élet része, a gyerekeknek kell a szórakozás, az illik a korukhoz – igazította ki Magdeleine.

– Így nyár végén már jobban tennék, ha a tananyagot ismételnék…

– Az unokámnak még nincs mit ismételnie… És már egyedül olvassa a Lisette-et, képzelje csak!

– A Lisette-et? Azt a csupa kép, kivágható figura és néhány sor ostoba szöveg kiadványt? Maga azt olvasásnak nevezi? Ígéretes, mondhatom!

Magdeleine érezte, hogy csak veszíthet a beszélgetőtársával szemben, akinek hallgatag gyermeke ebben a pillanatban éppen postai nyomtatványokat csent el a polcról, és gyorsan a rövidnadrágja zsebébe süllyesztette. A postáskisasszony szidások sokaságával harcolt az ehhez hasonló apró, de gyakori lopások ellen – nagy divat volt mostanában postást játszani. Már épp szóra nyitotta volna a száját, hogy visszavágjon a tanítónak, aki jobban tenné, ha inkább otthon tartana rendet, amikor találkozott a tekintete a kisfiú riadt pillantásával, akinek ugyanolyan vörös lett az arca, mint a haja, amikor rájött, rajtakapták. Szegény kisfiú… Magdeleine inkább hallgatott, és a legszebb mosolyát elővéve tette a mérlegre a leveleket, amelyeknek a többségére a szokásos tizenöt centime-os bélyeget ragasztotta, a többit pedig lepecsételte. Véletlenül összekente az ujját a pecsétnyomóval, és kiszaladt a száján egy „a fe…”, de az utolsó pillanatban „a feketeség”-re módosította, amitől a tanítót kirázta a hideg. Azért, hogy Magdeleine elterelje a figyelmet, a gépi pecsételés előnyeit kezdte dicsérni, azt ecsetelve, hogy a Párizsban már alkalmazott eljárással megakadályozhatók a hibák. Ám ez is kényes témának bizonyult.

– Ne álmodozzunk a gépesített világról, mert be fog darálni minket!

– Bizonyára.

Hugues Guichard határozottan mogorva volt ma.

– Két frank lesz – zárta le a beszélgetést Magdeleine mosolyogva.

– Tessék?

Még senki nem szokta meg az 1960. január 1-jével bevezetett új frankot, sem a tanító, sem a többi vásárló. A postáskisasszony majdnem rávágta, hogy „ígéretes!”, de inkább ezredszer is rámosolygott.

– Úgy értem, kétszáz régi frank.

A férfi fizetett, és újabb kis kalapemeléssel elköszönt.

– Viszontlátásra, madame Morin!

Magdeleine pillantásával követte a merev léptekkel távolodó tanítót, aki úgy húzta maga után a fiát, mint egy bevásárlókocsit. A kisfiú azon kevesek közé tartozott, akiket sosem kaptak rajta a faluban azon, hogy találomra becsöngetnek valakihez, vagy kiássák az út szélére ültetett virágokat. Nem tehette meg, az apja ugyanis közhivatalnoknak szánta. A postáskisasszony bízott benne, hogy legalább a délelőtti zsákmányával jól eljátszik majd.

Mielőtt delet harangoztak volna, Magdeleine már vagy tucatnyi ügyfelet kiszolgált. Megszokott volt az őrület így augusztus végén, a késlekedőknek hirtelen most jutott eszükbe, hogy még nem küldték el egy kedves rokonuknak a megígért képeslapot vagy bazári szuvenírt. A felbélyegzett küldemények és csomagok a kerekes kosárban landoltak, mielőtt este hatkor útnak indultak volna a dieppe-i elosztóközpontba a posta szürke Citroën 2CV-ján. Csordultig megtelt az elküldendő postazsák. Egymást érték a nyaralók a telefonnál is, hogy megtudják, mikor érkezik majd a vonatuk – általában Párizsba –, amelyet valamivel több mint két óra alatt értek el Yvetot-ból, ahová busszal juthattak el. Veules-les-Roses-ért bizony meg kellett dolgozni, habár egyre több turista már autóval érkezett.

A nyaralók krémje eredetileg Anaïs Aubert-nek, a Comédie-Française színésznőjének hatására érkezett a Côte d’ Albâtre vidékére, Étretat és Dieppe közé. Azután jött Victor Hugo, Jules Michelet, a Goncourt fivérek, sőt még Clemenceau is. Két Veules létezett azonban, a hétszáz fős falu az öreg, rózsaszín téglából épült házakkal, szűk utcákkal, boltokkal és templommal, és a villák Veules-je, amely a zöld folyóvölgy oldalában vagy a tengerhez vezető kis utak mentén emelkedett, és ahol a nyaralók laktak. A 19. század óta épültek ott a modern kényelemmel felszerelt, gazdag otthonok. Mindegyiket nagy ablakokkal, üvegajtókkal látták el, amelyek teraszokra és gondozott kertekre nyíltak, fákkal és lugasokkal, hogy enyhítsék a nyári hőséget. Magdeleine szívesen nézegette őket, de nem irigyelte ezt a „nagy életet”. Az ő luxusa az volt, hogy a nyár végével nem kellett elhagynia Veules-t és a „kis életét” a szerettei körében. Magdeleine sokáig úgy gondolt a boldogságra, mint a boldogtalanság hiányára, és semmi többre.

A postahivatal heti hat napon át tartott nyitva, reggel nyolctól este hétig, két óra ebédszünettel. Két feladat között a postáskisasszony felszaladt a lakásába, hogy ellenőrizze, rendben rotyog-e az étel a tűzhelyen. Azzal dicsekedhetett, hogy az ő postahivatalában lebeg a legfinomabb illat az egész megyében, sőt talán egész Franciaországban. Mint sok postai alkalmazottnak, neki is kétszobás szolgálati lakása volt a hivatal fölött. A férje gyakran mondogatta is: „A feleségem állása igazi áldás, reméljük, sosem veszíti el!” Nyugodtan alhatott. Magdeleine a maga negyvennyolc évével még mindig a kezdeti elkötelezettséggel végezte a munkáját, szenvedélyesen és lelkiismeretesen szentelte magát „a köz szolgálatának”, amelyet a szó legszorosabb értelmében értett: igazi önzetlen feladatként. Ha kedves és készséges volt, az ügyfél boldogabban távozhatott a postáról, mint ahogyan érkezett. Így aztán egész Veules imádott oda járni.

* * *

– Mmmm – állapította meg Georges, ahogy felemelte a fedőt. – Nagyon finomnak ígérkezik, és még csak nem is loptam!

Georges, a férje, aki kertész volt a városháza és néhány nagybirtokos szolgálatában, nehézkesen lerogyott a székre, kihajtogatta a szalvétáját, és töltött magának egy nagy pohár vörösbort, miközben Magdeleine törékeny alakja körülötte serénykedett, hogy időben elkészüljön a családi ebéd, és egymás után felszolgálhassa a fogásokat. Azután, hogy nyolc hónappal azelőtt megszületett a második unokája, sikerült rávennie a fiát és a menyét, hogy mindennap nála ebédeljenek, arra hivatkozva, hogy egyszerűbb így, hisz az élelmiszerboltjuk kettőkor újra nyit. Mintha neki nem kellett volna egy boltot vezetnie! Addigra azonban már leszedte az asztalt, elmosogatott, és eltörölgette az edényeket. Igazság szerint imádta maga körül tudni a családját. Georges kinyújtotta a karját, hogy bekapcsolja a tranzisztoros rádiót.

– Jaj, ne, csak a rádiót ne! – kérlelte Magdeleine. – Épp eléggé zsong a fejem a lenti zajtól, hadd legyen egy kis csend.

– Csak a Százezer frankos játékra!

– Már EZER frankos játék! Jaj, teljesen megőrjítetek!

A Paris-Intern sikeres rádióműsorát nemrég, az új frank bevezetésekor keresztelték át. A városról városra utazó Pinder Cirkuszból élőben közvetített adásban ezt a csinos összeget nyerhették meg a nézők, ha helyes választ adtak a játékvezetők kérdéseire. Mivel ezek gyakran a történelmet, a Georges-ot igazán érdeklő kevés terület egyikét érintették, a férfi úgy izgult, toporgott, kiabált, válaszolt vagy káromkodott, mintha ott lenne a helyszínen.

– Tapsoljuk meg Limoges-t… – kezdte a bemondó.

Georges azonban nem hallhatta a folytatást, mert megérkeztek a gyerekek; Magdeleine kihasználta a pillanatot, és kikapcsolta a rádiót. Senki sem vette észre, kivéve Georges-ot, aki ezen felhúzta az orrát.

Miután a család asztalhoz ült, Magdeleine angolcsipke-mintás kötényében, csípőre tett kézzel, akár egy pincérnő, megkérdezte:

– Mindenki kér remoulade-mártásos zellert?

– Disznósajt má’ nincs? – kérdezte Georges.

– Nem, má’ nincs… Ne beszélj ilyen pongyolán Gabrielle előtt, ha azt akarod, hogy szépen tanuljon!

– Hány nap van még hátra? – kérdezte csillogó szemmel Gabrielle.

– Számoljunk csak! – felelte Magdeleine tálalás közben. – Harmincadika van, az augusztus harmincegy napból áll, az iskola pedig szeptember 16-án kezdődik.

Gabrielle a copfjával babrálva a gondolataiba mélyedt. Nem szeretett számolni, az olvasást élvezte.

– Tizenhét nap – sietett a segítségére Magdeleine. – Képzeld, ma találkoztam a leendő tanítóddal.

– Ó, a bolsevikkal? – nevetett Yves.

Magdeleine szemrehányó pillantást vetett a fiára. A tanító valóban a Francia Kommunista Párt elkötelezett tagja volt, ő azonban azt akarta, hogy az unokája tisztelje a tanítót. Guichard úr néhány hónappal azelőtt majdnem engedett a kapitalista késztetésnek egy televíziókészülék vásárlásával, amely több hónapnyi fizetését felemésztette volna, hogy követhesse Hruscsov elnök első franciaországi látogatását. A desztalinizáció egy kissé elbizonytalanította, de komolyabb hatást nem gyakorolt rá. Csak attól félt, hogy a néhai diktátor kritikája meggyengíti a csodálatos ideológia erejét. Tévelygéseiben hasonlított a megyei ellenőrhöz, aki a maga részéről attól tartott, hogy a hitleri rezsim „kis túlkapásai” és Pétain marsall bukása káros hatással lesznek a fasizmusra, amely elengedhetetlen a társadalom helyes irányításához. Csak annyi volt a különbség, hogy Hugues Guichard-t hadikereszttel jutalmazták ellenállói tevékenységéért, míg Lucien Bouquet, Magdeleine főnöke épp csak elkerülte a bíróságot a háború után. Legalábbis ezt suttogták. Alig tizenöt év telt el a háború óta, de Veules-ben éppúgy, mint bárhol máshol, nem akarták már bolygatni az ilyesmit. A parázsló tűznek azonban megvan az a tulajdonsága, hogy bármikor felszíthatja a szél.

Magdeleine visszaterelte a beszélgetést a kedvenc témája, a családi élet felé. Nyugtalanította, mennyire leköti a menye figyelmét a kisebbik lánya: Brigitte folyamatosan azt leste, nincs-e fennakadás a fejlődésében, és bújta Laurence Pernoud könyvét, a fiatal anyukák új bibliáját. Milyen élet van annak a nőnek, ha csakis az anyaságnak él?

– Nem tervezed a munkába állást, ha Marianne egy kicsit nagyobb lesz? – faggatózott Magdeleine.

Brigitte a férjére nézett, hogy ő válaszoljon helyette, ahogyan azt a saját családjában látta, ahol a nőknek nem volt szavuk.

– Nem ragaszkodom hozzá – mondta Yves. – Ott vannak a gyerekek… és Brigitte különben is dolgozik, segít a boltban.

– Fizetett munkára gondoltam. És miért ne olyanra, ami nem melletted van? – mosolygott Magdeleine. – Sosem mondanák meg, hogy munka mellett neveltelek fel. Olyan rosszul gondoskodtam volna rólad?

Yves válaszul szeretetteljesen megfogta az édesanyja kezét.

– Így van – vette át a szót Georges –, olyan vagy, mint az én generációm férfijai: régimódi a gondolkodásod. Főznél nekünk egy kávét, Magdeleine? Nem nagy dolog, és mennem kell dolgozni.

– Hiába hiszed modernnek magad, a viselkedésed régimódi! Merthogy nekem is vissza kell mennem dolgozni!

Georges kedves ember volt, de a háztartási feladatokban nem jeleskedett. Magdeleine kis sóhajjal felszolgálta a kávét:

– Az a szerencséd, hogy családot adtál nekem…

Szomorú árnyék suhant át az arcán, olyan gyorsan, hogy csak Georges vette észre. Magdeleine kötelességének érezte, hogy a napsütést testesítse meg, és amikor a fia azt mondta, „ó, te mindig jól vagy”, legnagyobb örömére a sikere bizonyítékát olvasta ki a szavaiból. Sajnos hamarosan már nem fog tudni csalni.

2.

A nyár vége abban a jókedvben telt, amely megelőzi az átmenetet a fényből a sötétségbe, a pezsgésből a nyugalomba. Veules hamarosan kiürül, távoznak az elegáns párizsiak, a kaszinó vendégei és a szép autók, leszámítva Bouquet úr DS-ét. Egyre kevesebbet süt majd a nap, beköszönt az ősz és vele az eső. Véget érnek a tengerparti bolondozások, lebontják az öltözőkabinokat, az úszómester visszatér a dieppe-i uszodába, és Gabrielle… addigra megtanul úszni! Magdeleine legnagyobb örömére elég jól boldogult, akit kísértett a gondolat, hogy az unokája a Veules vizébe fulladhat. Franciaország legrövidebb folyója gyönyörű, futórózsák és bájos kis malmok által körülvett villák alatt folyt, és olyan sekély volt, hogy szinte lehetetlen lett volna belefulladni. Azt az egyetlen balesetet kivéve, amelynek emléke azonban örökre megmaradt Magdeleine-ben.

A család minden vasárnapot a strandon töltött, ahol Magdeleine evés után két óráig megtiltotta a fürdést, nehogy „vízütés” érjen valakit.

– Te mindentől félsz! – morgolódott Georges.

– Sosem lehet tudni, mi történhet – vágta rá Magdeleine, és senkinek sem lett volna mersze ellentmondani neki.

A fiatal nagymama bő kétrészes fürdőruhájában, amely alig pár centiméternyi bőrt mutatott meg, kíváncsian figyelte azt a kevés najádot, akik Brigitte Bardot-t, azt a vakmerő, különös lányt utánozva bikinit viseltek.

– Nem mondom, hogy nincs igaza – hozta meg az ítéletét Magdeleine. – BB szabad, és nem árt senkinek!

– Kivéve a férfiakat! – nevetett a fia, pirulásra késztetve a feleségét, akinek a szemében a színésznő maga volt az ördög.

Veules-ben imádták a divatot, amelyet a Jours de France-ból és főként a nyaraló fővárosiak ruházatából követtek. Az ősz közeledtével a veules-i asszonyok a „téli trendeket” taglalták, miközben a férfiak dominóztak a kávéházban, kiélvezve az utolsó szép estéket a „Champs-Élysées-n”, ahogy a Veules partján futó zöldellő sétányt nevezték.

Magdeleine és a tanító felesége aznap este jobban megismerte az új kézbesítőt, Françoise-t, akivel divatról és szabásmintákról beszélgettek, ha már nem járhattak a párizsi Galeries Lafayette áruházba bevásárolni, ahogy arról mindannyian ábrándoztak. Françoise a harmincas évei elején járt. Magdeleine egyre rokonszenvesebbnek látta, nem tudta volna megmagyarázni, miért, de valahogy megindította a fiatalasszony.

– Furcsa, hogy jobban szereti a Le Petit Écho de la mode-ot, mint az Elle-t – lepődött meg Magdeleine –, főleg a maga korában…

– Az Échóban több szabásminta van – magyarázta Françoise –, én pedig sokat varrok, van egy Singerem!

Magdeleine-nek is volt egy; a Singer volt a varrógépek Rolls-Royce-a. Őt azonban a ruhákon túl érdekelte az az új korszak is, amely megnyílni látszott a nők előtt, a szabadság, amelyről az Elle mesélt, a szabadság, amelyet ő teljesen sosem élvezhetett.

– Ha a maga generációja lennék, én…

Françoise zavartan elhallgatott, mert egy dörmögő férfihang hallatszott az út végéről, ami félbeszakította a mondandóját.

– Fan-fannnn!

A kézbesítő férje volt az, az új hentes. Françoise rögtön elköszönt.

Magdeleine gondterhelten nézte a távozó párost. Nem tudta, miért, de a hentesből sugárzott valami, ami nem volt az ínyére.

A tanító felesége is ezt gondolhatta.

– Ó, a férfiak… – szólalt meg. – Az én férjemmel sem könnyű, bár főleg a gyerekkel utálatos.

Ezt Magdeleine is észrevette. Nehezen értette azt a szelíd beletörődést, amellyel a legtöbb nőismerőse fogadta a férfiak viselkedését, legyen az sértő, lekicsinylő vagy bántó. Óvatosan hallgatott azonban. Aznap este még be akarta fejezni Françoise Sagan botránykönyvét, a Jó reggelt, búbánatot, amelynek nemrég látta a filmváltozatát. Nagy szerencse volt, hogy egy ilyen kis településen is volt mozi. Magdeleine minden divatos könyvet kikölcsönzött a hetente érkező utazó könyvtárból. A főhősnők szélsőséges tetteikkel bosszút álltak a nemük nevében, bár ő maga el nem tudta volna képzelni, hogy bármi hasonlót elkövessen. Sosem láttak még olyat, hogy Magdeleine helytelenül viselkedett volna.

Fél tíz volt már, beesteledett, mire a két asszony visszament a falu központjába, ahol három, zsúfolásig megtelt kávézó állt a téren. A reverendás plébános is ebben az órában indult egészségügyi sétájára fiatal házvezetőnője kíséretében, hogy „köszöntse a gyülekezetét”, ahogy mondta. Előszeretettel pletykáltak kettejükről, de valójában egy szót sem hitt el senki a szóbeszédből, sőt évek óta jókat derültek a dolgon.

– Vigyázzanak az alkohollal, láthatatlan csapás! – kiáltotta oda a plébános a dominózóknak, akik calvadosszal kísérték a játékot.

– Mint Isten – felelte rá George a tréfa kedvéért.

Nem vette észre, hogy Magdeleine közeledik a háta mögött. Az asszony gyilkos pillantást vetett rá:

– Megyünk!

Utálta, amikor istenkáromláson kapta a férjét. A férfiak elszoktak a templomból, mert „az olyan női dolog”, és meggyőződésük volt, hogy a fejlettebb gondolkodás sajátja a hitetlenség. Georges otthagyta a dominót és legnagyobb sajnálatára a calvadost is, de Magdeleine szorosan fogta.

Magdeleine este az ágyban rögtön a regényébe merült, amikor Georges a flanel pizsamakabátját gombolva megjegyezte:

– Túlterheled a szemed. És ez a sok ilyen-olyan történet…

– Ide figyelj, Georges – vágott vissza Magdeleine –, te újságot olvasol, én könyvet, kinek-kinek a maga öröme.

– Attól, hogy nem vagyok tanult, még nem kell lenézni – morogta a férfi, és eloltotta a lámpát.

– Ne mondd ezt, drágám, tudod, hogy nem igaz! Ne térjünk nyugovóra haraggal! – békítette gyengéden Magdeleine.

Magdeleine ragaszkodott az esti békességhez, ismét csak azon az alapon, hogy „sosem tudhatjuk, mit tartogat az élet”, amivel természetesen arra gondolt, mi rosszat. Cuppanós csókot adtak egymásnak, olyat, amilyet csak a lecsendesedett, öreg párok tudnak.

* * *

Reggel hétkor a házaspár mindig összevitatkozott a csap felett lógó kis tükrön. Magdeleine sminkelni akart, Georges borotválkozni. Vagy az asszony várt, kezében a festékes ecsettel, miután beleköpött a kis, fekete viaszt tartalmazó tégelybe, hogy újrarajzolja az ostoba módon kiszedett szemöldökét, vagy a férfi, csupa hab arccal, kezében a legmodernebb állítható Gillette borotvával, a felesége ajándékával.

– Mikor lesz végre fürdőszobánk? – sóhajtozott ilyenkor Magdeleine.

Hét közben mosdókesztyűvel mosakodtak a csapnál. A fürdés a vasárnap kiváltsága volt, amelyre a mise előtt kerítettek sort. Ahhoz ugyanis ki kellett húzni a nagy cinkdézsát a konyha közepére és vizet melegíteni a tűzhelyen a nagy üstökben, csak azután merülhettek el az időközben általában langyosra hűlt vízben. Télen mindez valóságos gyötrelem volt. Georges morgott, hogy a nők mindig többet akarnak. Nem volt sem elég pénzük, sem elég helyük ahhoz, hogy fürdőszobát alakítsanak ki. Számára elegendő fejlődés volt, hogy egy évvel azelőtt vécét építettek az emeletre, így már nem kellett visszatartani a szükséget attól félve, hogy a hideg napokon befagy a fenekük az udvar végében. A másik reggeli vitatéma a rádió volt: Georges már kora reggel bekapcsolta a luxemburgi adót. Magdeleine végig tűrte a hidegháborút, most pedig a „meleg háború” következett: minden reggel az algériai háború szörnyű híreire keltek, amelyeket egy botcsinálta történész kommentált: „Mindennap megy a mellébeszélés! Ó, én aztán nem tudom, mit akart mondani azzal, hogy »megértem önöket«, én még mindig egy szót sem értek abból, mire gondolt a tábornokunk!”

Ők is többnyire De Gaulle-pártiak voltak, mint akkoriban, tizenöt évvel a felszabadulás után sok más francia. Ám azóta, hogy két éve a köztársasági elnök látszólag megnyugtató beszédet mondott Algírban, el kell ismerni, hogy egyre rosszabb lett a helyzet. Fiatal sorkatonák harcoltak a hadseregben, és erősítésként néha tartalékosokat is behívtak.

Szeptember 6-án pedig bejelentették, hogy aláírták a „121-ek manifesztumát”, azt a dokumentumot, amelyben az értelmiség nyíltan támogatta az algériaiak függetlenséghez való jogát. Sokukról nem tudták, hogy kicsodák, de voltak köztük híres nők is, akiknek a neve ismerősen csengett.

– A két Simone, Beauvoir és Signoret is – háborgott Magdeleine, aki különösen az utóbbit kedvelte csodálatos férje miatt. – No de mibe ütöm én az orrom?!

– És Florence Malraux, az új miniszter lánya! – dühöngött Georges.

– Kapcsold ki! – követelte Magdeleine.

Nem értette, miért rajong a férje a rádióért és különösen a mindig nyugtalanító hírekért.

Georges engedelmeskedett, és elindult, hogy kigazolja a folyópartot, mert még a tél beköszönte előtt meg akarta tisztítani a csatornákat. Csak egy kilométeres szakaszról volt szó, de Georges szívesebben gondozta a falu büszkeségének számító rózsabokrokat, mint hogy a sárban tocsogjon.

Azon a szeptember 6-án is pontosan nyitott a postahivatal. Magdeleine különösen örült, mert az iskolakezdés előtt még utoljára maga mellett tudhatta Gabrielle-t. Már csak tíz nap, számolta. „Segít nekem”, biztosította a menyét, csakis a lopott örömért, hogy időről időre beszippanthassa az unokája pirítós- és Lux-szappan-illatát. „Lux, a sztárok szappana”, súgta a fülébe a kislány legnagyobb gyönyörűségére.

Sajnos Bouquet felügyelő abban a pillanatban lépett be kidüllesztett mellel, felsőbbrendű arckifejezéssel, kevés haját tar koponyájára fésülve – mintha ezzel megtéveszthetne bárkit is –, amikor Gabrielle a kasszából származó aprópénzekkel játszott. „Zebra”, súgta oda Magdeleine, hogy megnevettesse az unokáját.

A felügyelő összehúzta a szemöldökét.

– Madame Morin, számtalanszor kértem, de mit is beszélek, utasítottam, ne hagyja, hogy a gyerek szétszórja a polgártársak pénzét! Már az is szép tőlem, hogy hagyom, hogy maga mellett legyen.

– Hálás vagyok érte, monsieur Bouquet, igazán hálás. De higgye el, nagyon figyelek. Csak a centimes-okkal játszik, és egy sem kerül ki a postáról.

– Ne feleseljen! Ez a szabály. A kassza nem játékdoboz! – dörögte a zebra.

– Igaza van, többé nem fordul elő – suttogta legyőzötten Magdeleine.

Összeszedte az érméket, Gabrielle legnagyobb bánatára, aki ellenségesen összefonta a karját, és gyilkos pillantást küldött Bouquet felé, aki ráadásul „Hikler” barátja volt, akinek a repülői, ahogy hallotta, porig bombázták az egész vidéket.

A közjáték alatt megérkezett a kézbesítőnő, hogy a hátsó helyiségben átvegye az egyenruháját, mielőtt munkába állt volna. Kedves akart lenni, ezért odafordult a megyei felügyelőhöz:

– Jó reggelt, monsieur Bouquet! Tegnap a távolból integettem magának az Esmeralda-villánál, de azt hiszem, nem vett észre.

– Ugyan – vágta rá szárazon a felügyelő. – Biztosan téved. Én Dieppe-ben voltam.

– Nem, dehogy…

Magdeleine intett, hogy hallgasson, a kézbesítőnő pedig zavartan elsietett átöltözni.

– Meg akarja szerezni az Esmeralda-villát – világosította fel később a postáskisasszony. – Bizonyára látta, milyen riasztó állapotban van a ház. Bouquet minden követ megmozgat, hogy a városi tanács, amelynek ő is tagja, életveszélyesnek minősítse, akkor ugyanis ki kell lakoltatni az ott élőket…

– De az a ház három család otthona!

– Valóban, de az anya és a lánya, akik a földszinten laknak, jogcím nélküli lakók, a ház tulajdonosa ugyanis eltűnt. A hölgy vőlegénye és a kislány apja volt.

– Ó! Meghalt? – sóhajtotta Françoise.

– Nem tudni… Skót katona volt, az 1940-es veules-i csata után nem láttuk többé. Biztos hallott róla, sokan meghaltak a bombázások során, vagy vízbe fulladtak, miközben próbáltak hajóra szállni, hogy Angliába meneküljenek. Ezek az örökös háborúk…

– Istenem, de hát hová mehetnének szegény lakók, amilyen árak vannak itt?

Magdeleine is aggódott azért az asszonyért; ő vezette a pékséget. A vőlegényének az eltűnése óta vigasztalhatatlan volt, és minden szeretetét a gyermekükre árasztotta. A „kislány” azonban mára húszéves lett, az anyának pedig nem maradt kibe, mibe kapaszkodnia. Egyedül a villa maradt meg a múltjából. A munkát leszámítva nem járt el otthonról, már nem gondozta a kertet, és lelkiismeret-furdalása volt a bérlői miatt is, a nagyon diszkrét szabó házaspár és tündéri kisfia miatt az első emeleten és a tanító házaspár és szigorúan fogott gyereke miatt a másodikon.

– És Bouquet nem csak azért ólálkodik a villa körül – tette hozzá Magdeleine –, hogy a repedéseket méregesse, ha érti, mire gondolok…

– Csak nem? A fiatal lányra ácsingózik? Az ő korában? – kiáltott fel Françoise.

– Nem, az anyának udvarol. Ha sikerülne behálóznia, azzal kikerülheti a tanácsi szavazást, amely eddig nem neki kedvezett.

– Ó, a disznó!

Már csak azt lett volna jó tudni, miért érdekli annyira Bouquet-t az a rozzant villa, amelyről azt állította, hogy játékteremmé kívánja alakítani, holott Veules-ben már volt egy kaszinó.

– Ha ezzel akar szavazatokat szerezni, téved. Ha megválasztanák polgármesternek, Monacóvá változtatná Veules-t, és lebetonoztatná a La Manche-csatornát. Az árapály és a hullámzás mellett igazán megnézném, mire jutna vele – nevetett Magdeleine.

Ekkor lépett a postahivatalba az Esmeralda-villa fiatal lakója, egy csinos, hosszú szőke hajú lány a szabóék kisfiával és más falubeli gyerekekkel, akik mind rákászáshoz használt botféleséggel voltak felszerelkezve. A nyári szünet alatt gyakran vigyázott rájuk a szülők helyett, mint egy nővér vagy pótmama, hiszen korban pont a kettő között volt.

– Jó napot, madame Morin! – köszönt vidáman Anaïs. – Elvigyem Gabrielle-t rákászni? Egy óra múlva itt leszünk!

– Hát jó…

Magdeleine-nek semmi kedve nem volt elválni az unokájától, de a kislány máris izgatottan mosolygott.

– Legyen. Fuss el a kis kendődért, Gabrielle, már nincs olyan meleg!

Gabrielle, négyesével szedve a fokokat, felszaladt az emeletre. Magdeleine a távozását kihasználva kifaggatta Anaïst:

– Éppen édesanyádról beszéltünk. Hogy van?

A törékeny lány arcáról lehervadt a mosoly.

– Sajnos nem túl jól. Egyre kevesebbet eszik, egész éjjel forgolódik, nem is tudom, mit csináljak…

Magdeleine együttérzőn, szeretettel pillantott rá.

– Ha elkezdődik az iskola, felváltom a pékségben, már dolgozni sincs ereje… – folytatta Anaïs.

– És a titkárnőiskola? – kiáltott fel hevesen Magdeleine.

Anaïs szeme könnybe lábadt:

– Nem olyan nagy baj az…

– Persze, nem számít – helyesbített Magdeleine kedélyesen. Bánta már, hogy érzékeny területre tévedt, átkozta hirtelen természetét, és igyekezett jóvá tenni a szavait: – Nagyon forgalmas üzlet a pékség, és jó főnökeid lesznek.

– Tudom – sóhajtotta Anaïs.

Amikor Gabrielle visszajött, Anaïs elköszönt, és a kompánia vidáman csacsogva elindult a part felé. Anaïs a realitás oltárán elvesztett saját gyerekkorát próbálta megélni a gyerekekkel, akiket szórakoztatott.

– Milyen szomorú – állapította meg Magdeleine Françoise felé fordulva. – Ez a kislány igazi család nélkül nőtt fel. Nincs is annál rosszabb…

Magdeleine alig várta az ebédidőt, a boldogság pillanatát, amely megfelezte a munkaidőt. Az elegáns párizsi hölgy, aki mindig a postán maradó levele iránt érdeklődött, ismét megjelent, ez alkalommal telefonálni akart. Magdeleine hallotta, hogy a „Párizs, Odéon 22-12” számot kéri a telefonkezelőtől. Alig néhány percig tartott a beszélgetés. Szegény asszony könnyek között lépett ki a fülkéből, és kétségbeesett pillantást küldött felé. Magdeleine tudta, hogy soha többé nem látja viszont. Szeretett volna utánamenni, megnyugtatni, megvigasztalni. De nem ez volt a feladata.

* * *

Magdeleine ebédre rákot tervezett készíteni, azt, amit Gabrielle fogott, és gyümölcssalátát, amelyet majd a postáról felérve készít el. Amikor negyedórával később megérkezett a család is, Magdeleine ölbe kapta Gabrielle-t, és Bourvil legújabb slágerét énekelte neki, „Gyümölcssaláta, finom, finom, finom…”, arra számítva, hogy mint máskor, a kislány vele kórusban folytatja majd: „Tetszel apukámnak, tetszel anyukámnak…” A drága kislány azonban néma maradt, az arca pedig komoly volt. Magdeleine felnézett Yves-re és a feleségére, aki a karjában tartotta a kisbabáját. Mindketten komornak látszottak. Pedig Yves hússzor is elpróbálta magában a jelenetet. Megvárják, amíg mind leülnek, és higgadtan beszélik meg a dolgot, a megfelelő szavakkal, hogy megnyugtassák az anyját. Az életben azonban minden másképp történik, mint a próbákon. Magdeleine elsápadt, és ledobta a konyharuhát a mosogató szélére.

– Mi történt?

– Behívtak, anya…

Georges a felesége alá tolt egy széket, még mielőtt az elájult volna. Magdeleine a kezébe temette az arcát, kétrét görnyedt a fájdalomtól.

– Mikor indulsz? – kérdezte felemelve a fejét.

– Tizenhatodikán.

Georges felállt, hogy magához ölelje Magdeleine-t. Csak ő tudta, milyen mélyen eltemetett fájdalmakat hoz felszínre ez a hír a feleségében, csak ő ismerte a múlt tragédiáit, amelyek kísértetként tértek most vissza, a legrosszabbtól való félelmet, amely minden eddiginél erősebb lesz. A legrosszabbtól, mint „akkor”. Magdeleine rázkódott a sírástól, a hasára szorította a kezét, meg sem hallotta fia csitító szavait. A fia, aki teljes valójában állt előtte, a gondolataiba mélyedt, mintha mindenkire, akit szeret, ez a sors várna.