Borítószöveg

A húszas évei végén Cait Flanders – mint oly sokan mások – a túlfogyasztás ördögi körében találta magát: keress többet, vásárolj többet, akarj többet. Hamarosan azonban rájött, hogy a fogyasztás nem teszi boldoggá, ezért olyan döntésre jutott, amely megváltoztatta az egész életét: elhatározta, hogy

EGY TELJES ÉVIG NEM VÁSÁROL SEMMIT.

Cait ebben a könyvben meséli el, hogyan élt ez alatt az év alatt, amelynek során csak alapvető fogyasztási cikkeket (élelmiszereket és tisztálkodási szereket) vett. Ezenkívül megpróbált általában véve kevesebbet fogyasztani: megszabadult személyes tárgyainak hetven százalékától, megismerkedett a zero waste mozgalommal, és leszokott a tévénézésről. Furcsamód minél kevesebbet fogyasztott, annál boldogabbnak érezte magát. Azt is megértette, miért fojtotta korábban a problémáit a vásárlásba, az alkoholba és az evésbe. Mivel azonban már nem tudott ezekhez a „megoldásokhoz” fordulni, új megküzdési stratégiákat alakított ki, és rájött, mi a legfontosabb az életében.

Cait a saját tapasztalatain túl gyakorlati tanácsokkal is szolgál, amelyek segíthetik az olvasót abban, hogy

MEGTALÁLJA A SAJÁT ÚTJÁT EGY KEVESEBBET FOGYASZTÓ, DE ANNÁL BOLDOGABB ÉLET FELÉ.

Ha legfeljebb csupán a jövedelmem tíz százalékát teszem félre, hová tűnik a többi pénz? Miért mentegetőzöm folyton a költekezésem miatt? Valóban szükségem van a fizetésem 90 százalékára a megélhetésemhez, vagy kevesebből is kijönnék? Tizenkét hónapja rendre minden hó végén hasonló kérdéseket tettem fel magamnak, egyelőre mégsem találtam rájuk választ. Csak annyit tudtam, hogy látszólag minden megvolt, amit csak akartam, az otthonomban, a karrieremben és az életemben egyaránt, mégsem éreztem soha elegendőnek. Sosem voltam elégedett. Mindig többet akartam. Ám mivel nem lettem boldogabb attól, hogy mindenből egyre többet vettem, talán itt volt az ideje, hogy megpróbáljak kevesebbre törekedni. [...]

A vásárlási tilalom szabályai elég egyszerűnek tűntek: a következő egy év során nem vehetek új cipőt, ruhát, kiegészítőket, könyveket, magazinokat, elektronikai cikkeket, semmit a házba. Csakis olyan fogyóeszközöket, mint az élelmiszer és tisztálkodószerek, illetve benzint a kocsimba. Szintén megvehetek bármit, ami a „jóváhagyott bevásárlólistámon” szerepel, amely egy maréknyi olyan dologból állt, amikre a közvetlen közeljövőben szükségem lehet. Ezeken kívül, ha feltétlenül szükséges, pótolhatom, ami elromlik vagy tönkremegy, ám csak ha előbb megszabadulok a rossztól. És olykor-olykor elmehetek étterembe is, viszont egyáltalán nem vásárolhatok elvitelre kávét – ez volt a legnagyobb bűnös szokásom, amire nem akartam többé legalább száz dollárt elszórni havonta.

Fordította

Bakonyi Berta

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cait Flanders: The Year Of Less

Originally published in 2018 by Hay House, Inc.

Copyright © 2018 by Cait Flanders

Hungarian translation © 2023 Bakonyi Berta

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép © Aleksei Naumov / Getty Images

ISBN 978-963-604-307-0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Gazda Boglárka

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Családomnak, Mollynak és Lexie-nek.

Örökké hiányozni fogtok, drága lányok!

Bevezetés

Az ötlet számos más ötletemhez hasonlóan egy gyalogtúrán született. Két nappal jártunk a huszonkilencedik születésnapom előtt, és barátnőimmel úgy döntöttünk, egy hétvégi kiruccanással ünnepeljük meg Whistlerben. Épp a Garibaldi Tartományi Parkban túráztunk a Cheakamus-tó körül, amelynek türkizszínű vize folyamatosan változott, valahányszor egy-egy felhőpamacs vonult át felette. Csevegésünk témái is ugyanilyen sűrűn váltották egymást, a munkától a hobbijainkon át a barátokig és a kapcsolatokig.

Wendy nemrégiben költözött össze a régóta meglévő barátjával, Liz pedig épp ugyanerre készült. Mindketten a következő lépésről tárgyaltak: a házvásárlásról, mielőtt még szülővárosunkban, a British Columbiában található Victoriában az egekbe szöknek az ingatlanárak; valamint a gyermekvállalásról még házasságkötés előtt. Miután két éve egy pénzügyi startupnál dolgoztam szerkesztőként, én is elmondtam, amit a témáról tudtam, de úgy éreztem, ez minden, amivel hozzájárulhatok a társalgáshoz. Miközben a barátnőim életük következő szakaszába készültek lépni, én még mindig magamon igyekeztem alakítani.

– És neked mik a terveid, Cait? – kérdezte Liz. Elég egyszerű kérdés az egyik legrégebbi barátnőmtől. Lizzel még nyolcadik osztályban ismertük meg egymást. Csak egy évig voltunk iskolatársak, de ennél az egy évnél többre nem is volt szükség. Egy utcában laktunk, és sűrűn lehetett látni, ahogy a másik háza felé tartunk, hogy ott töltsük az időnket. Gondoltam, talán abban reménykedik, ennyi év után azt felelem, végre én is megállapodom. Mivel azonban ismert engem, valószínűleg inkább arra számított, hogy bejelentem, hamarosan visszatérek dolgozni Torontóba, vagy ismét egy újabb városba költözöm. Sehol sem maradtam sokáig.

Ehelyett azonban egy olyan gondolatot osztottam meg, amelyen már egy hete rágódtam.

– Azon gondolkodom, hogy egy kísérletbe vágok, és semmit sem vásárolok egy ideig – feleltem. – Mármint mondjuk hat hónapig vagy akár egy évig.

Barátnőimet már nem lepte meg, ha efféle bejelentéseket tettem. Az elmúlt évek során számos nagy változtatást vezettem be az életembe, többek között eltökéltem, hogy megszabadulok mindenféle tartozástól (és nem is keveredek újabbakba), jobban figyelek az egészségemre, és felhagyok az ivással. E változásokat nyilvánosan is dokumentáltam a blogomon (caitflanders.com, korábban „Blonde on a Budget” néven futott), amelyet 2010-ben kezdtem írni. Miután elsőre egy-egy „De jó!” és „De érdekes lenne!” hagyta el a szájukat, további kérdésekkel rohamoztak meg. Most, hogy fennhangon is kimondtam, éreztem, hogy a szándék gyökeret ver, és formálódni kezd a terv. Arról kezdtünk beszélni, hogyan is festene ez a kísérlet; többek között arról, mi az, amit szabad lenne megvásárolnom, és mi az, amit nem.

Még nem volt meg mindenre a válaszom. Sosem volt meg, amikor egy-egy új kísérletbe kezdtem. Ahogy azt sem tudtam, hogy két év alatt képes leszek kifizetni harmincezer dollár hitelt, vagy egy év alatt majd tizenöt kilótól szabadulok meg, arról sem volt fogalmam, hogy az elkövetkező tizenkét hónap során végül a jövedelmem 51 százalékából fogok megélni, 31 százalékát félre tudom tenni, míg a többiből utazni fogok. Azt sem tudhattam, mennyire sok mindent dokumentálok majd mindebből a blogomon, vagy hogy azokból a sztorikból és tanulságokból, amelyeket nem tettem közzé online, végül majd ez a könyv születik. Csak annyit tudtam, hogy még mindig nincs ínyemre az anyagi helyzetem, és ezért el akarom kezdeni csökkenteni a költéseimet, és többet szeretnék megtakarítani. Így kezdődött ez a sztori. A legtöbb sztorim így kezdődik.

Kilencéves koromban a szüleim elvittek magukkal a bankba, ahol nyitottunk egy gyermekeknek szóló takarékszámlát. Kis könyvecske is járt hozzá a betétek és az aktuális egyenleg vezetésére. Nem volt benne több tíz, két kapoccsal összetűzött oldalnál, de rajta állt a nevem, és nagy becsben tartottam. Ahogy teleróttam számokkal, egészen felnőttnek éreztem magam – felelős voltam valamiért, ami nagyobb horderejű dolog volt a játékaimnál. Íróasztalom fiókjában volt a helye, a leckefüzetem és a naplóm közé dugva. Ez az első arról szóló emlékem, amikor a szüleim a megtakarítás jelentőségéről beszéltek nekem. Sajnos az újdonság varázsa azonban gyorsan elillant, a könyvecskét pedig elvesztettem, a pénzügyeim kézben tartása iránti érdeklődésemmel egyetemben.

Kamaszkoromban nemegyszer értem arra haza, hogy az ágyamat különféle újságcikkek borítják. Kamatokról, nyugdíj-előtakarékossági csomagokról, az ingatlanpiacról szóló, kivágott írások és gazdasági előrejelzések vártak szépen kiterítve. Ez mindig apukám műve volt. A konyhaasztalnál ülve minden reggel megivott egy kanna narancsos fekete teát, és elejétől a végéig elolvasta a reggeli lapot. Ha nem ültem mellette, hogy azonmód az orrom alá dughasson egy-egy oldalt, akkor kivágta, és az ágyamra tette.

– Nem volt még alkalmad elolvasni azt a cikket? – kérdezte aztán rendszerint nem sokkal azután, hogy iskolából hazatérve beléptem az ajtón.

– Majd később! – nyafogtam minduntalan.

A „későbbre” azonban nem sűrűn került sor, amit édesapám is jól tudott. A vacsoraasztalnál barkochbázni kezdett a cikkek tartalmával, majd hirtelen szónokolni kezdett, és egy-egy egyszerű példát a végletekig kivesézett. Rendszerint ilyenkor veszítettem el a fonalat.

– Ezek fontos dolgok, Caitlin! – szólt rám abban a pillanatban, ahogy kezdett üvegessé válni a tekintetem. Tudtam, hogy nem tréfál, ha a teljes nevemen szólít. Soha senki nem hívott Caitlinnek, kivéve ha komoly dologról volt szó, vagy bajba kerültem. Ettől függetlenül csak a szemben lógó Emily Carr-festmény fáira meredtem a falon, bólogattam, és elismételtem valamicskét abból, amit mondott. De mindig azzal a szóval kezdtem, amelynek hallatán minden szülő az égre emeli a szemét: „Tudom”. Akkoriban mindig mindent tudtam.

Akármilyen unalmas témának tűnt is akkor, mára ráébredtem, micsoda szerencse, hogy olyan családban nőhettem fel, ahol megtárgyalták a pénzügyeket. Egyébiránt mindent megbeszéltünk. Ha az ember apukája tengerész, semmi sem számít tabutémának. Attól kezdve, hogy mit művelünk a mosdóban, az olykor nyers, ám őszinte, azt illető tanácsokig, hogy mit ne műveljek a fiúkkal a hálószobában, minden mocskos részletet megosztottunk egymással – vagy legalábbis a szüleim így vélték.

Mert akármilyen őszinte voltam is bizonyos dolgokról a szüleimmel, számos titkot rejtegettem előlük. Kamaszkoromban úgy hitték, a zsebpénzemet, amit azzal kerestem meg, hogy az öcsémre és a húgomra vigyáztam, félretettem, miközben sosem vallottam be nekik, hogy a jó részét alkoholra és drogokra költöttem. Mire végeztem a főiskolán, és elköltöztem otthonról, minden alapvető tudnivalóra megtanítottak a pénzügyeim kezeléséről, de sosem ismertem be, hogy az óta a nap óta, hogy megkaptam az első hitelkártyámat, folytonosan adósságban vagyok. Apukám tízéves koromban tette le az alkoholt, és annyit ugyan mindig tudott, hogy társasági ivó vagyok, azt azonban nem, hogy magamban is iszom, és nem tudok megállni az első kortynál, szinte mindig a filmszakadásig vedelek. És mindig csak azt láthatták, hogy egészségesen étkezem, és rengeteget gyalogtúrázom, arról azonban sosem számoltam be, milyen gyakran eszem csokoládét a kocsiban, vagy rendelek pizzát, ha egyedül vagyok otthon.

Minderről nemcsak a családomnak hazudtam, de magamnak is – főként arról, hogy mindez mennyit árt a testi-lelki egészségemnek. Hitelkártya-tartozásom mértéke közvetlen összefüggésben állt azzal, hogy mennyire nem alszom ki magam. Minél többet ittam, annál rosszabbakat gondoltam magamról. Minél többet ettem, annál többet szedtem magamra, ami pedig szintén fokozta – vagyis inkább kisebbítette – azt, ahogy magammal kapcsolatban éreztem. És minél tovább tettem úgy, mintha mindez meg sem történne, annál rosszabb lett a helyzet.

Miután hónapokig nem vettem tudomást a hitelkártya-egyenlegemről, 2011 májusában végül csak megnéztem a számokat, és rádöbbentem, hogy csaknem harmincezer dollárnyi fogyasztási hitelt vettem fel, amivel kimerítettem a hitelkeretemet. Hogy még rosszabb legyen a helyzet, mindössze száz dollár maradt a folyószámlámon, és még száz egy másik hitelkártyán, aminek hat hétig kellett kitartania, míg meg nem kapom a következő fizetésemet. Ráadásul akkoriban volt életemben a legnagyobb a testsúlyom is (170 centiméteres testmagasságomhoz a 95 kg elhízottnak számít). És huszonöt évesen visszaköltöztem a szüleimhez a szuterénbe, miután egy állás miatt az ország túlsó végébe költöztem, de mindössze nyolc hét alatt sikerült elinnom minden félretett pénzem.

Az adósság súlya már önmagában is maga alá temetett. Hetekig minden este álomba sírtam magam; úgy éreztem, elbaltáztam a lehetőséget, hogy anyagi szempontból bármiképpen is biztató jövő elébe nézhessek. Az is aggasztott, hogy végképp csalódást okoztam a szüleimnek, és hogy az öcsémnek és a húgomnak sem sikerült jó példát mutatnom.

Ám más okok miatt is hullattam a könnyeimet, amelyeken tudtam, változtatnom kell. Már korábban is megkíséreltem letenni az italt, de sosem sikerült pár hétnél hosszabb időre. És felidézni is lehetetlen, hányszor változott a súlyom, de a mérleg mutatója még sosem kúszott ilyen magasra. Mint kiderült, valójában mégsem tudtam mindent. Tudtam bizonyos dolgokat, de annyit nem, ami megakadályozhatta volna, hogy ebbe a helyzetbe kerüljek. Elértem a mélypontot, és nem akartam megtudni, mi lenne, ha ennél is mélyebbre kerülnék. Mindig azt mondogattam magamnak, hogy majd egy napon változtatni fogok az életemen, és most ez a nap elérkezett.

Az elkövetkező két év során törlesztettem minden tartozásomat, jobban odafigyeltem az egészségemre, előbb Torontóba, majd Vancouverbe költöztem, és (néhány elvetélt próbálkozás után) végleg letettem az italt. Mindezeket a változásokat a blogomon is megörökítettem, amelynek az olvasótábora minden új poszttal egyre nagyobb lett. Nem igyekszem úgy tenni, mintha kicsit is egyszerű lett volna, és azt sem mondhatom, hogy mindig megfogadtam volna a hozzáértők tanácsát. Egyszerűen azt tettem, ami nálam működött, és hálás voltam érte, hogy voltak az életemben olyanok, akiknek felelősséggel tartoztam.

E két év után elvileg mindennek meg kellett volna lennie ahhoz, hogy jóval boldogabb és egészségesebb életet éljek. A munka nehezét letudtam, és bizonyítottam, hogy bármivel megbirkózom, amit csak a fejembe veszek. Ám ehelyett azonmód visszatértem egyes régi, rossz szokásaimhoz.

Nem kezdtem ugyan újra inni, de ismét elkezdtem elszórni minden pénzt, ami megmaradt a keresetemből. Először ártalmatlan dolognak tűnt. Erre-arra elköltöttem öt-tíz dollárt. Besétáltam az üzletbe egy-két dologért, majd öttel távoztam. Ám az összegek rohamosan kúsztak felfelé, ahogy elkezdtem magam előtt igazolni az egyre gyakoribb brunchok költségeit vagy azt, hogy megveszek minden új könyvet, amire csak vágyom. Idővel egyre gyakrabban utaztam haza is, onnan pedig egyre több hétvégi kiruccanásra a barátaimmal. Nem tagadom, jól éreztem magam. Miután két évig a végletekig megszorítottam a nadrágszíjat, jó érzés volt újra némileg szabadabban és rugalmasabban élni – spontánabbul, és végre szórakozni egy kicsit. Az viszont nem volt jó érzés, hogy képtelen voltam elérni a kitűzött megtakarítási céljaimat, majd hogy magyarázkodnom kellett a blogom olvasóinak, miért is nem sikerült.

Miközben a hiteleimet törlesztettem, szokásommá vált, hogy minden hó elején közzétettem egy óvatos költségvetés-tervezetet, majd a hó végén az aktuális számokat is. E két év alatt voltak olyan hónapok, amikor akár a jövedelmem 55 százalékát is az adósságaim törlesztésére fordítottam. Egy cseppet drasztikusnak tűnik, de bármit megtettem, ami ahhoz kellett, hogy lenullázzam a tartozásaimat. És amikor végre elérkezett ez a nap, szabadabbnak, könnyebbnek éreztem magam – mintha megannyi új ajtót nyitott volna előttem a világ. Életemben első ízben igazi megtakarítási célokat tűzhettem magam elé, mint például, hogy a jövedelmem 20 százalékát félreteszem a nyugdíjas éveimre.

Megvalósítható volt. Kivitelezhetőnek kellett volna lennie. Mégis nehezebbnek bizonyult a vártnál. Első, elvileg „szabadabb” évemben továbbra is minden hónap végén megosztottam a számadatokat, és az még a jobbik eset volt, ha arról számolhattam be, hogy tíz százalékot sikerült félretennem.

Nem egyik napról a másikra álltam elő az – ahogy először neveztem – „vásárlási tilalom” ötletével. A gondolat tizenkét hónapon át havonta, minden egyes hó végén felmerült. Valahányszor újabb beszámolót tettem közzé, mentegetőznöm kellett, amiért alig tudtam félretenni valamicskét. Azt mondtam magamnak, ennél jobban is mehetne. Többet is megtakaríthatnék, és ezt én is jól tudom. Csak azt nem tudtam igazán, hol is kezdjem. A nagy felismerés akkor érkezett el, amikor egyszer az egész Flanders család az asztal körül ült, és szokás szerint a pénzről beszéltünk.

Miután Alli húgomat alaposan kiosztottuk, amiért verejtékes munkával megkeresett pénzéből több száz dollárt költött valamire, amire véleményünk szerint semmi szüksége nem volt, olyasmivel vágott vissza, amit mintha csak nekem tartogatott volna:

– A jövedelmem húsz százalékát félreteszem, úgyhogy a többit arra költhetem, amire csak akarom! – Mindössze húszéves volt ekkor, nappali tagozatos egyetemista, aki csak részmunkaidőben dolgozott, mégis jóval előbb rájött a nagy titokra, mint én. Először tégy félre; csak abból költs, ami marad! Idősebb testvéreként mégis úgy éreztem, mélyebbre kell ásnom.

– Na de otthon laksz! Tényleg szükséged van a jövedelmed nyolcvan százalékára, vagy kevesebből is megélnél?

Amint kiejtettem e szavakat a számon, rá is ébredtem, milyen álszenten hangzottak. Aztán forogni kezdtek a fejemben a kerekek.

Erre a beszélgetésre egy héttel a Whistlerbe tett kirándulás előtt került sor, és a következő hét napot azzal töltöttem, hogy átnéztem a számokat, és feltettem magamnak néhány súlyos kérdést. Ha legfeljebb csupán a jövedelmem tíz százalékát teszem félre, hová tűnik a többi pénz? Miért mentegetőzöm folyton a költekezésem miatt? Valóban szükségem van a fizetésem 90 százalékára a megélhetésemhez, vagy kevesebből is kijönnék? Tizenkét hónapja rendre minden hó végén hasonló kérdéseket tettem fel magamnak, egyelőre mégsem találtam rájuk választ. Csak annyit tudtam, hogy látszólag minden megvolt, amit csak akartam, az otthonomban, a karrieremben és az életemben egyaránt, mégsem éreztem soha elegendőnek. Sosem voltam elégedett. Mindig többet akartam. Ám mivel nem lettem boldogabb attól, hogy mindenből egyre többet vettem, talán itt volt az ideje, hogy megpróbáljak kevesebbre törekedni.

Miután visszatértem a whistleri hétvégéről, nekiültem, hogy leírjam a tervemet. A vásárlási tilalom szabályai elég egyszerűnek tűntek: a következő egy év során nem vehetek új cipőt, ruhát, kiegészítőket, könyveket, magazinokat, elektronikai cikkeket, semmit a házba. Csakis olyan fogyóeszközöket, mint az élelmiszer és tisztálkodószerek, illetve benzint a kocsimba. Szintén megvehetek bármit, ami a „jóváhagyott bevásárlólistámon” szerepel, amely egy maréknyi olyan dologból állt, amikre a közvetlen közeljövőben szükségem lehet. Ezeken kívül, ha feltétlenül szükséges, pótolhatom, ami elromlik vagy tönkremegy, ám csak ha előbb megszabadulok a rossztól. És olykor-olykor elmehetek étterembe is, viszont egyáltalán nem vásárolhatok elvitelre kávét – ez volt a legnagyobb bűnös szokásom, amire nem akartam többé legalább száz dollárt elszórni havonta.

Ugyanakkor, amikor eldöntöttem, hogy semmi újat nem vehetek, azt is elhatároztam, hogy megszabadulok minden olyan régi kacattól is, amelyet már nem használok. A lakásom bármely sarkába vetett egyetlen pillantás is arról árulkodott, hogy több holmim van a kelleténél, és még csak nem is szerettem őket. Használni akartam mindazt, ami a tulajdonomban volt. Szerettem volna úgy érezni, hogy mindegyiknek van valami szerepe, és hogy mindannak, amit ezután behozok a lakásba, lesz valami funkciója. Ami ennek nem felel meg, annak mennie kell.

Mielőtt a blogon rákattintottam volna a „közzététel” gombra, hogy bejelentsem a tervemet az olvasóimnak, még a következő sorral egészítettem ki: „Átgondolt döntéseket hoztam, hogy kikecmeregjek az adósságból, ne keressek többé kifogásokat a lustaságomra, és kihúzzam az ivást a hobbijaim listájáról. Ezzel szemben még mindig nem vagyok olyan tudatos fogyasztó, mint amilyen lenni szeretnék.” Abba akartam hagyni az impulzusvásárlást, hogy ne érezzem azt, megint lóvá tett valami marketingstratégia vagy akciós tábla. Véget akartam vetni annak, hogy olyasmire pazaroljam a pénzem, amiről azt hittem, szükségem van rá, aztán amikor hazatértem vele, rájöttem, már így is több van belőle a kelleténél. És igazán szerettem volna leszokni arról, hogy olyan dolgok megvásárlására beszéljem rá magam, amelyeket aztán végül soha elő sem veszek.

Azt szerettem volna elérni, hogy csakis azt vegyem meg, amire valóban szükségem van, és akkor, amikor szükségem van rá. Látni akartam végre, mire is megy el a pénzem, és a céljaimmal és az értékrendszeremmel összhangban akartam beosztani, kevesebbet költeni és többet félretenni. Minderre azonban sosem kerülhet sor, ha továbbra is meggondolatlan döntéseket hozok a kiadásaimmal kapcsolatban.

Másnap reggel vette kezdetét a kihívás: 2014. július 7-én, a huszonkilencedik születésnapom, a harmincadik, Nap körüli utam elején. Aztán folyamatosan számos blogbejegyzést tettem közzé mindarról, amit ez alatt az év alatt tanultam. A költekezésről, a pénzről. Ezzel kezdődik tehát ez a történet, ahogy számos egyéb sztorim is. De oly sok minden történt, amit azonban nem osztottam meg abban az évben – események, amelyek kihúzták a lábam alól a talajt, és egyedül kellett talpra állnom, vagyis inkább hetekig ágynak döntöttek. Már-már azon voltam, hogy feladjak minden pozitív változást, amit addig elértem. Az év során, aminek elvileg egyszerűbbnek kellett volna lennie, és ami alatt kevesebbet kellett volna vásárolnom, mindent elvesztettem, amit szerettem és amire támaszkodtam, és arra kényszerültem, hogy mindent elölről kezdjek, és új életet alakítsak ki magamnak.

Mindezt nem írtam meg a blogomon akkor, amikor megtörtént. Hiszem, hogy az olvasóim mellém álltak volna, de túlságosan is össze voltam törve ahhoz, hogy szavakba öntsem. Valahányszor megpróbáltam, széthullottam, és végül kitöröltem a vázlatot. Akkoriban még képtelen voltam erről beszélni, most azonban meg akarom osztani mindezt – itt, e könyvben, mindenkivel. A következő fejezetekben úgy kalauzolom végig az olvasót az ebben az évben történteken, ahogy azok megestek. Eközben olyasmiket is elmondok, amik évekkel vagy évtizedekkel korábban történtek. Csak ezen összefüggések birtokában derülhet ugyanis fény a teljes képre, és válik majd érthetővé, miért is volt olyan fontos nekem ez az év. Próbára tett. Fenekestül felforgatta az életemet. Végül pedig talpra állított.

Az egyéves vásárlási tilalom szabályai

Amit vásárolhatok:

•  Élelmiszerek és alapvető konyhai fogyóeszközök

•  Kozmetikumok és tisztálkodószerek (csak ha elfogytak)

•  Tisztítószerek

•  Ajándékok mások számára

•  A jóváhagyott bevásárlólistán szereplő tételek

Amit NEM vásárolhatok:

•  Kávé elvitelre

•  Ruhák, cipők, kiegészítők

•  Könyvek, magazinok, jegyzetfüzetek

•  Háztartási felszerelések (gyertya, dekoráció, bútor stb.)

•  Elektronikai cikkek

Jóváhagyott bevásárlólista:

•  Egy teljes, több esküvőre szánt öltözet (egy ruha és egy pár cipő)

•  Pamutpulóver (csak egy volt belőle, amin már túl sok lyuk éktelenkedett)

•  Melegítőnadrág (az utolsó darabnál tartottam)

•  Csizma (nem volt őszi / téli cipőm)

•  Ágy (a meglévő tizenhárom éves volt, és sürgős cserére szorult)

•  Emellett megvehetem mindazt, ami pótlásra vagy cserére szorul, azzal a feltétellel, hogy az eredetit ki kell dobni vagy el kell ajándékozni

És a blogomon is mindenről őszintén be kell számolnom.

1.
Július: Leltárt készítek

Józanul töltött hónapok: 18

Megtakarított jövedelem: 20%

A terv sikerébe vetett bizalom: 100% (noha még fogalmam sincs róla, mire vállalkoztam)

Mindig is rendmániás voltam. Gyerekkoromban sosem kellett rám szólni, hogy rakjak rendet a szobámban. Minden holmimnak megvolt a maga helye, fiókja vagy doboza, ahol szépen, rendezetten elfért. A szekrényembe a fajtájuk szerint voltak beakasztva a ruhák: először az ujjatlan, aztán a rövid, illetve hosszú ujjú felsők, majd a nadrágok, szoknyák és végül a ruhák. Még a könyveimet is a méretük, illetve a gerincük színe szerint rendszereztem a polcokon.

Általános iskolai padom belseje is hasonlóan festett. Jobboldalt a szivárvány színeiben pompázó mappakupac: a tetején a piros, legalul a rózsaszín, közöttük a narancsszínű, a citromsárga, a zöld, a kék és a lila. Balra a tolltartóm trónolt a matekkönyvem tetején csücsülő szótáramon. Egy műanyag doboz egyik sarkában a radírjaimat, a másikban a hibajavítókat tartottam, a tartalék ceruzákat és tollakat pedig szép, szabályos sorban rendeztem el. Sőt, még a huszonnégy darabos színesceruza-készletemet is a színskála szerint rendezve tároltam.

Valahányszor a tanáraink időt adtak arra, hogy rendet tegyünk a padunkban, én csak nyugodtan üldögélve néztem, ahogy az osztálytársaim nagy kínlódva küszködnek vele. Gombócba gyűrt papírlapok, használt uzsonnás zacskók, elveszettnek hitt könyvtári könyvek pottyantak ki a padokból. Minden irányból hangos nyöszörgés és sóhajtozás hallatszott, mire a barátaim mindent előkotortak, majd ráébredtek, mindennek valahol helyet is kellene találniuk. E pillanatokban titkon azt reméltem, a segítségemet kérik majd – és biztos vagyok benne, hogy túlságosan is buzgónak tűntem, amikor erre sor került.

Minden áldott helyen, amit a magaménak mondhattam, a továbbiakban is e rendszeretethez tartottam magam, legyen szó akár az öltözőszekrényekről, a kocsikról, amelyeket vezettem, a lakásokról, amelyekben éltem, a dobozokról, amelyekbe elpakoltam, sőt a napi szinten magammal hordott táskákról vagy pénztárcákról. Bárki bekukkantott akármibe, ami az enyém volt, mindig rendet talált benne – míg egyszer csak ennek a rendmániának vége szakadt.

2014 tavaszán kezdtem elveszíteni ezt-azt. A zöld trikóm volt az első, aminek nyoma veszett. Ez volt az egyetlen zöld színű, ujjatlan felsőm, és mindig is a háromfiókos szekrényem második fiókjában, jobboldalt volt a helye. Egy reggel kihúztam a fiókot, és meglepve tapasztaltam, hogy nincs ott. Áttúrtam a többi, egymásra stószolt trikót és pólót, majd a másik két fiókot is átkutattam. A zöld trikónak hűlt helye volt. Nem volt ott sem a szekrényben, sem a szennyeskosárban, de még a mosó- vagy a szárítógépben sem. Egyszerűen felszívódott, soha nem is került elő; nyilván ugyanaz a szörny kebelezte be, ami a zoknijaimat lopkodta minduntalan.

Ezek után kezdett úgy tűnni, mintha semmit sem találnék, amikor épp szükségem van rá. A tartalék fogkrémes tubus, amelyről meg mertem volna esküdni, hogy a többi tisztálkodószerrel együtt a mosdókagyló alatti kosárkába tettem. A rózsaszín fürdőruha, amelyet még csak nem is szerettem, mégis megtartottam, mivel tudtam, a fekete végnapjait éli. Na és a konzervnyitó! Egymagam voltam; egyetlen fiókom volt az ilyesmi számára, amelyben egyetlen konzervnyitó volt. Akkor most miért nincs benne?

Miközben mindent felforgattam az után, amire épp szükségem volt, láttam, mennyi mindenre nincs szükségem. Az öt fekete trikóra, amelyek most, hogy tizenöt kilóval könnyebb voltam, túl nagyok lettek rám. A tusfürdők és testápolók végeérhetetlen garmadájára, amelyet mindig csak gyarapítottam, anélkül, hogy a régieket elhasználtam volna. A nyári és téli ruhákra, amelyeket nemigen viselhettem a brit columbiai Port Moodyban – Kanada egyik legmérsékeltebb klímájú városában. A nagy részüket még régen a két hitelkártya egyikével vásároltam, amikor a régi adósságaimat halmoztam fel, és soha nem vettem fel őket. Volt, amin még az árcédula is rajta volt.

Az adósságban és a rendetlenségben az az egyik közös vonás, hogy amint az ember hagyja felhalmozódni, egyre nehezebb lesz megszüntetni. Hónapokon át nem vettem tudomást a tartozásaimról; csak a hitelkártyaegyenleg-értesítő borítékok csücskét téptem le, épp annyira, hogy láthassam a minimális, közvetlenül befizetendő összeget. Ez a trükk azonban csak ideig-óráig működött, amíg el nem érkezett nap, amikor megláttam a teljes egyenleget, és ráébredtem, hogy nem egészen száz dollárnyira futja a keretemből. Nem volt ebben semmi bonyolult. Túlságosan is mély vermet ástam magamnak, és nem volt más választásom, mint hogy valahogy kikecmeregjek belőle.

Ami a rendetlenséget illeti, nem volt ennyire drámai a helyzet. Lakásom ugyanolyan rendezettnek tűnt, mint mindig. A törölközők mind össze voltak hajtogatva, a ruhák a szokásos rendben felakasztva, minden cipő a párjába dugva. Még a könyveim is mind rendszerezve sorakoztak, csak mostanra már műfajuk – szépirodalom, önéletrajzok, üzleti, illetve személyes pénzügyi témájúak –, illetve azon belül a méretük szerint. A gond megint csak az volt, hogy a legtöbbjüket a kezembe sem vettem. És ez minden alkalommal ott járt a fejemben, amikor csak elmentem mellettük, és rájuk pillantottam.

Először azok után gondolkodtam el ezen, hogy 2013-ban ötször is költöznöm kellett. Minden egyes alkalommal előhúztam a dobozokat a szekrényemből, kicipeltem őket a kocsiba, elhajtottam velük az új helyre, behurcoltam és beraktam őket az új szekrénybe – anélkül, hogy valóban átnéztem volna, mi van bennük. Ötször kellett ezt megtennem egy sor balszerencsés okból kifolyólag: az egyik alkalommal nem éreztem magam biztonságban, miután megpróbáltak betörni az egyetlen földszinti lakásba, amelyben valaha is éltem, miközben odahaza lábadoztam egy autóbaleset után; egy másik esetben pedig régi barátom, egyúttal vadonatúj lakótársam mindössze öt nappal azután, hogy beköltöztem hozzá, közölte, hogy egy másik városban fog élni. Kemény év volt.

Utolsó, 2013 szeptemberében megejtett költözésem hozott ebbe a lakásba, Port Moodyba. Előtte mindössze kétszer jártam ebben a városban, de gyorsan belehabarodtam. Elég messze volt Vancouver központjától ahhoz, hogy úgy érezhesse az ember, mintha egy eldugott városkában lenne, és egy öböl köré épült, tehát az óceán is közel volt. Íróasztalom egy, a padlótól a mennyezetig érő, a fákra és a hegyekre néző ablak előtt foglalt helyet. Barátaim gyakorta jegyezték meg, hogy úgy fest, mintha valamelyik Alkonyat filmben élnék, ami nem is csoda, hiszen a filmek nagy részét Brit Columbiában forgatták, pár jelenetet pedig éppenséggel Port Moodyban.

Főállású szerkesztőként, aki távmunkában dolgozott egy pénzügyi startupnál, ez a lakás és ez a kilátás – és bizonyos mértékig az egész életem – valóra vált álomnak tűnt. Ám ha az ember otthonról dolgozik, bizonyos idő után felfigyel rá, mi minden van még a környezetében: a dolgai. És noha nálam minden szép rendben állt, akkor is túl sok holmim volt, ráadásul túl sok olyasmi, ami csak porfogónak volt jó.

Bárcsak azt mondhatnám, valami érdekesebb, jelentőségteljesebb vagy drámaibb háttértörténet áll amögött, miért döntöttem a selejtezés mellett, de nem akarok hazudni. Az igazság annyi, hogy csupán azután jutottam erre az elhatározásra, hogy számtalanszor megfordult már a fejemben: Meg kéne szabadulnom ezeknek a cuccoknak egy jó részétől. Ugyanúgy, ahogy annak idején számtalanszor az motoszkált bennem: Nem kéne többet használom a hitelkártyáimat, vagy Nem kéne többet gyorskaját falnom, vagy Nem kéne ennyit innom. A kifogás, amellyel minduntalan leszereltem magam, az volt: Majd egy szép napon.

És az a nap mindig be is köszöntött idővel. 2011-ben egy szép napon kimerítettem a hitelkeretemet. Ugyanezen a szép, 2011-es napon már csak pár kiló hiányzott ahhoz, hogy a plus size ruhák közül kelljen válogatnom. 2012-ben egy szép napon nem akaródzott felébrednem egy újabb filmszakadás után. Valószínűleg mindegyik esetben megtalálhattam volna a módját, hogy továbbra is fenntartsam az ártalmas szokásaimat. Felhívhattam volna a hitelkártyákat kibocsátó cégeket, hogy nagyobb keretért folyamodjak, vagy továbbra is túl sokat ehettem-ihattam volna, fittyet hányva arra, hogy testileg-lelkileg mit okoz mindez. Egy szép napon azonban beláttam, hogy ami sok, az sok. Mindaz, amivel felmentettem magam, hogy e rossz szokásokat ennyi ideig folytathassam, egyszerre érvénytelennek tűnt. Végeztem.

És 2014 júliusának egy napján megint csak végeztem – végeztem azzal, hogy sok haszontalan dolgot kell átkutatnom ahhoz, hogy megtaláljam azt az egyet, amire szükségem van.

Sok olyan holmim volt, ami átlendíthetett volna a holtponton, és végre rávehetett volna a selejtezésre, de végül a konzervnyitó tette be a kaput. Feketebabot tettem volna egy salátába, de ehhez szükségem volt a konzervnyitóra. Csak az volt a gond, hogy sehol sem találtam. Minden egyes konyhaszekrényt és fiókot felforgattam érte. Kerestem a mosogatóban és a mosogatógépben is. Még a szemetesben is megnéztem, hátha véletlenül az utoljára felbontott konzervdobozzal együtt azt is kidobtam. De nyoma sem volt.

Július első hetét írtuk, Vancouver és környéke egy hőhullám kellős közepén járt. Harmincnégy Celsius-fok körül mozgott a hőmérséklet, de néha negyvenre is felkúszott, és igen párás volt a levegő. Én egy betonépület huszonkettedik emeletén laktam, ahol nem volt légkondicionálás, ami tovább rontott a helyzeten. Melegem volt. Éhes voltam. És frusztrált. Nem vágytam többre, csak arra az ostoba feketebabos salátára, de azt sem kaphattam meg. Ott ragadtam a sima salátával és huszonegy villával, amivel megehetem.

Az az „egy szép nap” végül csak eljött, és készen álltam rá, hogy mindentől megszabaduljak a konyhaszekrényből – és a lakás többi részéből is –, amire nincs szükségem. És nagyrészt ugyanúgy, mint amikor elhatároztam, hogy visszafizetem a tartozásaimat, egészségesebben étkezem, és (végre) leteszem a poharat, egyenesen fejest is ugrottam belé, csak épp bármiféle iránytű nélkül. Egyszerűen csak belevetettem magam.

Ez lett az a nap, amikor a lakásom minden egyes szekrényét, fiókját és rekeszét kiürítettem, és a tartalmukat az adott helyiség padlójára borítottam. Mindezt néhány hónappal azelőtt, hogy Marie Kondo Rend a lelke mindennek című könyve Amerika-szerte megjelent a polcokon, de a módszerem lényegében ugyanaz volt. A tiszta, rendes otthon, amelyben mindig is éltem az életem, nem volt többé. Ott álltam a felfordulás közepén, és rá sem ismertem a lakásomra, noha minden egyes holmi az enyém volt. Ahogy szétnéztem, egyszerűen rám zuhant a feladat súlya, amelyet épp most teremtettem magamnak. Mit műveltem? Ha azonban ekkora felfordulást csinál az ember, már nincs más választása, mint hogy rendet rakjon. Ideje volt tehát munkához látnom.

Úgy döntöttem, a hálószobával kezdem – pontosabban a ruhásszekrényemmel. Úgy tűnt, ezzel lesz a legegyszerűbb elbánni, mivel míg szinte minden második nő, akit ismerek, szemlátomást odavan a ruhákért és a kiegészítőkért, én nem tartozom közéjük – és soha nem is tartoztam.

Kamaszkorom óta mindig valamiféle uniformist viseltem. Mármint nem szó szerinti egyenruhát, mint például ami a magániskolákban kötelező, de a külsőm mindig egyforma volt. Minden évben kissé más lett. Nyolcadikban, amikor még mindig a fiús korszakomat éltem, kosármezben és melegítőnadrágban jártam. Kilencedikben a mezeket kapucnis pulcsikra, a melegítőt farmerre cseréltem. Tizedikben lehettem a legesetlenebb, amikor is megkíséreltem némileg „lányosabban” öltözködni. Ez temérdek rózsaszínnel járt, ami a lehető legrosszabb választás volt a pirospozsgás arcbőröm mellett. Tizenegyedikre szörfös csajjá avanzsáltam, nyakamban egy kagylóhéj lánccal, a házunk előtt pedig egy fehér, 1991-es, Roxy nevezetű Hyundai Excellel. Egészen addig, míg 2007-ben le nem diplomáztam, nem is szabadultam meg e külsőtől, de előtte még, hogy teljes legyen az összkép, kék hullámokat és franciául a „szigeti lány” feliratot tetováltattam a vállamra. Ó, a tizenkilenc éves kor örömei! A munkával töltött első öt év alatt pedig, amikor is közalkalmazott voltam, gyakorlatilag rám forrtak a sötét kardigánnal viselt, sötét szövetnadrágok, illetve a fekete, lapos talpú cipőm és a fekete, kétsoros gyapjúkabátom.

Míg az összkép számtalan változáson esett át az évek során, egyvalami nem: az, hogy bármelyik időszakban jó eséllyel abból a legfeljebb három öltözékből választottam, amelyet igazán szerettem. Mire a földre ürítettem a szekrényem tartalmát, ezek egy pár farmerből, illetve vászonnadrágból, és egy-egy laza felsőből és pulcsiból álltak. Még az edzőterembe is ugyanazt a pólót és háromnegyedes nadrágot vettem fel minden másnap. Összességében (az alsóneműt és a zoknikat leszámítva) húsznál nem több ruhadarabot váltogattam. És ezzel tisztában is voltam. Tudtam, hogy újra és újra, nap mint nap ugyanazt hordom. Ám addig mégsem láttam át ezt, míg ki nem pakoltam a szekrényemből és az összes fiókomból, és a földön heverő ruhakupacra nem meredtem.

Trikók, amelyek csak néhány bizonyos kardigánhoz illettek. Kardigánok, amelyek nem igazán voltak jók rám, vagy túl keveset takartak. Ruhák, amelyek még mindig nem jöttek rám, azután sem, hogy vagy tizenöt kilót fogytam, de mégis odavoltam értük amiatt, ahogy valaha az idomaimra simultak. „Kövér” ruhák, amelyeket jobbnak gondoltam megőrizni arra az esetre, ha megint meghíznék. Számos darab, amit csak azért vettem meg, mert annyira le voltak árazva. Aztán ott voltak a „közalkalmazotti” holmik, ahogy magamban neveztem őket: a sötét nadrágok és kardigánok meg a fekete szövetkabát, amelyben mintha mindig elvesztem volna. Mind az enyém volt, mégis alig ismertem rájuk, hiszen a nagy részüket nem hordtam.

Szinte mindtől megszabadultam. Nem hímeztem-hámoztam egyetlenegy darab fölött sem. Ha az utóbbi pár hónapban nem viseltem, mennie kellett. Ha nem volt jó rám, mennie kellett. A túl kicsi ruháknak feltétlenül, mivel az, hogy ragaszkodtam hozzájuk, egyáltalán nem motivált a fogyásra, inkább épp a kedvemet szegték, és nem hagyták, hogy örüljek az új alakomnak, és értékelhessem, milyen messzire jutottam. Ha egyszer még jobban sikerül lefogynom, ígértem meg magamnak, új ruhákat veszek, amelyek tökéletesen simulnak majd újdonsült domborulataimra. Vagyis a túl feszes ruháknak is menniük kellett. És azt is tudtam, hogy sosem térek már vissza a közszférába, vagyis a „közalkalmazotti” holmik is bátran mehetnek. Négy nagy, fekete szemeteszsákot töltöttem meg adománynak való ruhákkal, kabátokkal, cipőkkel és táskákkal. Pár valóban viharvert darab egyenesen a kukába került. Nem maradt más, mint egy tucatnyi vállfával teleaggatott szekrény, valamint egy háromfiókos, csupán félig megtelt komód. Nem sok ugyan, de legalább csupa olyasmi, amit valóban hordok is.

Ezen a ponton határoztam el, hogy vezetni fogom, mi mindentől szabadulok meg. Gondosan nyomon követtem az adósságom törlesztését, az edzéseimet, a fogyásomat, sőt még a józanságom hónapjait is. Mostantól pedig ezt is. Eleinte nem is igen volt egyéb célom vele, mint a kíváncsiságom kielégítése. Miután láttam, hogy ruhatáram ötvenöt százaléka kikerül a lakásból, már tudtam, hogy ez nem lesz kis dolog, és látni akartam a számokat is.

A következő helyiség a dolgozószobám volt, amely egyben nappaliként és gyakorlatilag étkezőként, sőt konyhaként is szolgált. Az egybenyitott tér miatt, ahogy az ember belépett a lakásomba, az egészet átlátta egyszerre. Miután e térben kiürítettem a konyhaszekrényeket, a fiókokat és a polcokat, mindent az étkező laminált padlójára borítottam. Étkezőasztalom és székeim nem voltak – ami mindig csalhatatlan jele annak, hogy a hely lakója szingli, és a kanapén eszik. Cserébe azonban volt egy olyan szobám, ahol a mai napig a leglélegzetelállítóbb naplementéket láttam, amelynek a közepét most gigantikus felfordulás foglalta el.

Ezzel a rakással már nehezebb volt elbánni. Ehhez képest a ruhák gyerekjátéknak tűntek. Először is, a nappali könyvespolcai nem csak szavakkal teli lapok alatt roskadoztak. Tucatnyi nipp is lakott rajtuk. Élettelen tárgyak, amelyeket családtagoktól és barátoktól kaptam ajándékba az évek során, sőt egy párat magam vásároltam. Meg aztán ott voltak a tervek, amelyek mellett még teljes mellszélességgel elköteleztem magam, amikor megvásároltam a hozzájuk szükséges fényképezőgépet és fotóalbumot, vagy papírt és tintát.

Maguk a könyvek sem voltak mások. Anyukám már születésem előtt elkezdett felolvasni nekem, fennhangon suttogva egyre gömbölyödő pocakjának. Állítása szerint jómagam már négyéves korom előtt tudtam olvasni. Csak azért hiszek neki, mert bizonyíték is van rá, hogy ötévesen már katalogizáltam gyerekkönyveim parányi gyűjteményét, és saját könyvtárat alapítottam, ahonnan az utcánkban lakó többi gyerek kölcsönözhetett. Egytől tízig számoztam meg a könyveket, és egy noteszben vezettem, melyik kinél van épp. Senki sem veszíthette el e becses tulajdonaimat, amíg én vigyázok rájuk.

A legtöbb íróhoz hasonlóan előttem is mindig volt egy könyv. Kamaszként nem is emlékszem, hány reggelen ébredtem arra tanítási napokon, hogy a hálószobámban még mindig ég a lámpa, a könyvem pedig a földre pottyant. Aztán kilencedikben ott volt az a katasztrofális torokgyulladásos incidens, amikor is egy pálcikás narancsos jégkrémet vittem magammal az ágyba, de mielőtt csillapíthatta volna torokfájásomat, elaludtam, és nem tudtam megenni a másik felét. Arra ébredtem, hogy a könyvem felszívott egy jó adag narancsszínű folyadékot, és a fehér lepedőmön is focilabda nagyságú, narancsszínű folt éktelenkedett. Nem is meglepő, hogy az ágyneműhuzatom nem sokkal ezután sötétebb színűre lett cserélve.

Mindig is imádtam a könyveket, és imádtam olvasni. Ám megvolt az a rossz szokásom is, hogy több könyvet vásároltam, mint amennyit egy hónap vagy akár egy év alatt el tudtam volna olvasni. A múltban nemtörődöm túlköltekezéseim egyik tipikus példája az volt, hogy egy helyett inkább rögtön két könyvet rendeltem online, hogy a végösszeg elérje a huszonöt dollárt, és így ingyenes legyen a kiszállítás. Miközben már az első könyvet is szinte mindig impulzusvásárlásként rendeltem meg. Hallottam egy könyvről a neten vagy egy ismerőstől, rögtön felmentem a webshopba, ahol találtam még valamit, ami ígéretesnek hangzott, és beletettem a kosaramba, csak hogy nullára redukáljam azt a bosszantó szállítási és kezelési költséget. Vagy egy évtizeden át legalább havonta egyszer műveltem ezt. Rendelésenként huszonhat dolláros átlaggal számolva mindez 3120 dollárt, illetve kétszáznegyven könyvet tesz ki. Úgy saccolnám, jó, ha százat olvastam közülük.

Az egyetlen pozitívum a rengeteg 2013-as költözködésemben az volt, hogy tudatára ébredtem, mennyi olyan olvasatlan könyvem van, amelyet már nem is akaródzik elolvasnom. Akadtak köztük önsegítő könyvek olyan témákban, amelyekben már nem volt szükségem segítségre. Vagy klasszikusok, amelyekről úgy éreztem, illene már elolvasnom őket, de mindig elaludtam felettük. És még ennél is több könyvem volt olyan projektekhez, amelyekhez szemlátomást nem tudtam hozzáfogni. Költözködés közben a többségüktől meg is szabadultam – vagy legalábbis azt hittem.

Mire e nagy rendrakás folyamán a könyvekre került a sor, arra jutottam, hogy még mindig van belőlük kilencvenöt. Nem volt könnyű a döntés, mit tartsak meg, és mit ajándékozzak el, de eltökéltem, hogy őszinte leszek magamhoz. Tényleg el fogom olvasni valamikor ezt a könyvet? Ha a válasz igen volt, visszatettem a helyére a polcra. Ha azonban nem, egy zsákba raktam. Miután kilencvenötször kellett meghoznom ezt a döntést, nyolc olyan könyvet tartottam meg, amelyet már olvastam ugyan, de nagyon tetszett, és ötvennégyet, amelyet még nem, de továbbra is úgy véltem, el fogom olvasni. Majd a maradék harminchármat (az eredeti mennyiség 35 százalékát) a Port Moody-i közkönyvtárnak adományoztam. Ha már én nem olvastam el őket, legalább valaki más hadd tegye!

Az irodaszerekkel könnyebb dolgom volt, mivel ezekből nem volt több, mint amennyire szükségem volt – a tollakat kivéve. Ki tudja, mi okból kifolyólag, de harminchat darab tollra tettem szert. Nyolcat tartottam meg, ami talán még mindig túl soknak számít, a többit pedig egy tanár barátomnak ajándékoztam. Néhány tárolódobozzal, mappával és régi jegyzetfüzettel egyetemben a holmijaim 47 százalékát távolítottam el e helyiségből.

A konyhát szintén meglepően – vagy talán nem is annyira meglepően – könnyű volt rendbe rakni. Eleve elég minimalista volt a felszerelése. Úgy éreztem, csupán egy-két csészével, bögrével és egyéb edénnyel van több a kelleténél. A robotgép kivételével, amelyet, azt hiszem, életemben nem használtam még, minden kisgépet megtartottam. Illetve a gyümölcscentrifugát is eladtam, miután ráébredtem, milyen sok cukrot viszek be a szervezetembe a gyümölcslevekkel. Természetes vagy sem, semmi szükségem rá. A szakácskönyveim felét is a könyvtárnak adományozandó könyvek közé raktam a zsákba. Feltett szándékom ellenére sosem használtam őket. És miután leredukáltam az evőeszközös fiókban heverő villák számát is, holmijaim 25 százalékától sikerült megszabadulnom.

Utolsóként a fürdőszobaszekrényeket nyitogattam ki, amelyekből három teljes szatyornyi pipereholmit pakoltam ki. Mindet a mosdókagylóba halmoztam, és csak ámultam, ahogy elfoglalták a pultot is. Voltak persze nagy flakon testápolók és tusfürdők, amelyekből én vettem egyre többet, de rengeteg kisebb fiola is akadt. Különféle szállodákból hazahozott samponok és hajkondicionálók. Kipostázott termékminták, amelyeket ugyan soha senki sem kér, mégsem dobja ki őket, „nehogy kárba vesszen”. Rokonoktól és barátoktól rám maradt termékek, amelyek nekik mégsem tetszettek, de gondolták, nekem esetleg tetszeni fog. S megint csak legjobb szándékaim ellenére a többségükhöz soha hozzá sem nyúltam. Ugyanúgy, ahogy mindig valamiféle „uniformist” hordtam, a szépségápolásban is mindig minimalista szokásokat követtem – ez a temérdek cucc pedig nem tartozott közéjük. A lejárt vagy félig teli flakonok tartalmától megszabadultam, amit pedig egy női menhelynek lehetett adományozni, azt bezacskóztam. Összességében a pipereholmik 41 százalékától szabadultam meg, a maradék pedig belefért egy zsákba, amit a mosdókagyló alá dugtam.

Miután minden helyiséggel végeztem, már csak a dobozokat kellett átválogatnom. A dobozokat, amelyeket valaha kivettem egy szekrényből, kicipeltem egy költöztetőfurgonig, új helyre szállítottam, becipeltem, majd egy újabb szekrénybe dugtam – ötször! – anélkül, hogy valójában egyetlenegyszer is alaposan átnéztem volna, mi van bennük.

Az elsőben harminc DVD-t, harminc CD-t és egy kazettát találtam. E hatvanegy tárgyból ötvenhetet szinte reflexszerűen tettem vissza a dobozba, hogy eladományozzam őket. Nem is volt már olyasmim, amin le tudtam volna játszani őket, így céljukat vesztették, és menniük kellett. A maradék négytől viszont már nagyobb erőfeszítésembe került megválni: két gyerekkori kedvenc filmem volt az, illetve az első két CD, amit magam vásároltam. Olyasmik voltak, amikről úgy képzeltem, egy napon majd a saját leendő gyerekeimmel nézem meg őket, vagy nyolcvanévesen fejcsóválva hallgatom újra, hogy milyen ostobán is hangzik már. Ám a világ azóta nagyon is más hely lett, és mindez online is fellelhető. Sosem feledem el ezeket a filmeket és dalokat, de bíztam benne, hogy egyszer még az utamba akadnak. Vagyis mind a hatvanegynek mennie kellett.

Csak ekkor kezdtem el habozni. A dobozra meredtem. Immár a falnak támasztva állt, tökéletesen odasimulva a többi megtöltött zsákhoz, amelyek mind készen álltak új otthonra lelni. Csak meredtem rá, míg a végén muszáj volt közelebb húznom, és újra szemügyre vennem a tartalmát. Tényleg mindtől megválok? Édesapám hangja csengett a fejemben. Az, amit akkor vett elő, ha észrevette, hogy nem használok valamit, amit anyukámmal nekem vettek. „Szép summát költöttünk rá!” Bűntudatkeltési kísérletei mindig a szívemig hatoltak.

Most pedig arra készültem, hogy a holmijaimmal teli zsákokat és dobozokat hajítsak ki az ajtón. Szép summát költöttem minderre. A CD-k és DVD-k nem voltak olcsók, különösen akkor, amikor megvettem őket, és alig kerestem többet a minimálbérnél. Az egyetlen vigaszom az volt, hogy ezeket legalább használtam is. A legtöbb könyvet nem olvastam. Számtalan projektbe bele sem kezdtem. Ruhák, amelyeket jó, ha egyszer viseltem. Piperecikkek, amelyeket elraktam, és meg is feledkeztem róluk, míg késő nem lett. Mindez kárba veszett. Elvesztegetett pénz, elvesztegetett idő, elvesztegetett álmok, elvesztegetett lehetőségek. Ez csaknem elegendő volt ahhoz, hogy meggátoljon abban, hogy elajándékozzam őket. Ám ha nap mint nap mindezt az elfecsérelt pénzt, álmokat és lehetőségeket kell néznem, az még jobban fájna. Menniük kell hát.

A második dobozban több kisebb dobozt találtam. Egy játékkonzolt, két modemet és egy beltéri egységet eredeti csomagolásukban, valamint tizennégy különféle kábelt. A legtöbbjüket ingyen kaptam valamikor; vagy valamelyik kábeltévé-, illetve internetszolgáltatótól, vagy barátoktól. A konzolt majd eladom, a többit elajándékozom.

Az utolsó doboz olyan volt, akár valami titkos, kartonpapírnak álcázott kincsesláda, amelyről csak én tudom, mit tartalmaz. A fényképalbumok, a bizonyítványaim, a diplomám és egy kupac iskolai évkönyv alatt két üvegpalack rejtőzött. Az egyik egy üres tequilásüveg, amely valaha lágy ízű és melengető elixírrel volt megtöltve, amelyet Mexikóból hoztak a barátaim hálából, amiért gondot viseltem a házukra és a macskáikra. A palack elejére egy apró, délutáni sziesztáját függőágyában heverve töltő alakot ragasztottak. És évekkel ezelőtt pontosan így is ittam meg: délutánonként, a tornácon kortyolgatva, egy-egy hosszú, munkával töltött nap után. Ez az igazi élet, gondoltam, valahányszor elárasztotta ízlelőbimbóimat.

A másik palack nem tequilás volt, és nem mexikói. Nem is volt üres. Olcsó rum volt benne, egy helybeli italboltból. Fel sem volt bontva. Hasonlóan ahhoz, hogy bűntudatot éreztem amiatt, hogy elajándékozzam azt, amire egykor pénzt költöttem, a gondolatát is utáltam annak, hogy kárba vesszen ez a rum, amikor leálltam az alkoholizálással. Igaz, olcsó volt. De valaha értékes volt számomra, s ha hagyom, betölti célját. Nem épp e tulajdonságokkal kell rendelkezniük a megtartandó dolgoknak a rendteremtés minden szakértője szerint? Persze most már csupán egy palack olyan folyadék volt, amelyet nem juttathattam be a szervezetembe – és ezzel magam is tisztában voltam.

Pontosan ugyanazon okból tartottam meg a rumot, mint az összes ruhát, könyvet, DVD-t és kábelt: biztos, ami biztos, „ha úgy adódna”, hogy mégis szükségem lenne rá. Ha úgy adódna, hogy épp rossz hetem lenne a munkában. Ha úgy adódna, hogy ismét összetörnék a szívem. Ha úgy adódna, hogy el akarnám ereszteni a gyeplőt, és ki akarnék rúgni a hámból egy éjszakára. Ha úgy adódna, hogy épp felejteni akarnék. Ha úgy adódna, hogy úgy döntenék, a józanság mégsem nekem való.

Próbatétel is volt – nevetséges próba, amely elé sosem állítanám semmilyen szerettemet, magamat azonban mégis. Többnyire meg is feledkeztem róla, hogy van egy doboz a hálószobám szekrényében, amelyben a fotóalbumok, a bizonyítványok, a diploma és az évkönyvek alatt egy bontatlan palack fehér rumot találnék. Ám amikor időről időre azokban a bizonyos „ha úgy adódna” helyzetekben találtam magam, mindig eszembe jutott. Hogy rossz napom lett volna a munkában, nemigen fordult elő. Beletelt némi időbe, de megtanultam, mennyit ér némi testedzés és friss levegő az ellensúlyozására. Leginkább a fájó szívemről volt szó, ugyanarról a sajgó szívről, amely később szórakozás és izgalmak után sóvárgott. Olyan volt, mint a kényszer, amely újabb és újabb könyvek vásárlására ösztökélt, amikor csak kedvem támadt rá – valahányszor magam alatt voltam, egy ital után sóvárogtam. A szívem legeslegmélyén. A rum úgyszólván mindig ott volt a farzsebemben. A próbatételt az jelentette, hogy ott is maradjon.

Ezen az utolsó dobozon könnyű volt végigmennem, hiszen tudtam, mindent megtartok belőle – kivéve a két palackot. Azok nem maradhatnak. Az üres kiszolgálta célját, és nem volt rá szükségem, hogy arra emlékeztessen, mi is volt egykor ez a cél. A teli üveget ki kellett ürítenem, csakhogy a tartalmát ezúttal nem ugyanoda öntöttem, mint a másikét. Hozzá sem ért az ajkamhoz; egyenesen a mosogatóba került. Miközben kiöntöttem, végső búcsút vettem a kárba veszett pénztől, álmoktól és lehetőségektől. Vagy talán épp ellenkezőleg. Talán épp ez jelentette a félretett pénz, valóra váltható álmok és kiaknázható lehetőségek kezdetét.

Mire végeztem, összesen holmijaim 43 százalékát zsákoltam be és adományoztam el. Elég volt ahhoz, hogy kis Kia Rio 5-ösömet az anyósüléstől a csomagtartóig dugig megtöltse – kétszer is. Két különféle adományközpontba tett út után mind örökre kikerült az életemből.

Miközben gondosan regisztráltam, mennyi mindentől szabadultam meg, eszembe jutott, hogy azt is feljegyezhetném, mit tartottam meg. Azzal, hogy minden egyes dolgot, amim csak volt, átválogattam és a kezembe fogtam, tudatosult bennem, mennyi mindenem van, ami pedig vizuális emlékeztetőül szolgált, valahányszor úgy éreztem, véget vetek a vásárlási tilalomnak. Ám úgy döntöttem, hogy még egyszer számba veszek mindent, és leltárt készítek, hogy adott esetben meg tudjam nézni, mennyi van még valamiből otthon, mielőtt még többet vásárolnék belőle. Úgy hinni, hogy van a mosdókagyló alatt még egy tartalék dezodor, egy dolog, pontosan tudni, hogy négy van – vagy épp egy sincs –, már más tészta.

Mindezek után pedig eladtam az utolsó pár drágább holmit, amelyekből némi pénzt csinálhattam. Egy kamerát, amelyet soha nem is használtam, és egy régi laptopot, amit szintén csak azért őrizgettem, „ha úgy adódna”, hogy az újabb elromlik. Megtakarítási számlát nyitottam, ahová az eladott holmikból származó pénzt tehettem, azzal együtt, amit minden hónapban azáltal takarítottam meg, hogy nem költöttem elviteles kávéra, és találóan „Vásárlási Tilalom” számlának kereszteltem el. Az ezen számlára betett pénzt akár egész évben félretehetem, vagy olyasmire költhetem, ami a jóváhagyott listán szerepel.

Hó végére igen jól éreztem magam – mintha máris nagy eredményt értem volna el. Mintha valahogy az egész otthonom megkönnyebbült volna. Mintha tágasabb térben élhettem és fellélegezhettem volna. Ha az év hátralévő része is olyan egyszerű lesz, mint ez a selejtezés és rendrakás volt, akkor sétagalopp lesz a célvonalig! Persze tudtam, hogy nem így lesz. Egy évtizeden át tökéletesített szokásokon és rendszeren sosem könnyű változtatni. Eddig csupán az első lépéseket tettem meg a cél felé vezető irányba. A munka java majd az első kanyar után következik. Tudtam, csak idő kérdése, hogy szembesüljek vele. Végső soron nem ez volt az első arra tett kísérletem, hogy csökkentsem a fogyasztásomat.