Copyright © Kovács Krisztián, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Krusovszky Dénes

Kézirat-előkészítő Füredi Erzsébet

Korrektor Szijjártó Gabriella

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 504 970 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Emmának.

Te vagy nekem Isten igéje.

E történet csupán az írói képzelet szüleménye.

I. KÖNYV

(1991–2002)

1.

A legjobb barátom életéről akartam mesélni. Különleges élet, bár ha őt kérdeznénk, nyilván mást mondana. A nevem Sallai Ervin. Négyéves voltam, amikor először találkoztam Járai Botonddal, ha tehát azt mondom, hogy gyakorlatilag egész életemben ismertem, tulajdonképpen igazat mondok. Ugyanakkor ma már tudom, hogy minden ember rejtély a maga módján, mi pedig észrevétlenül veszünk el életük szövedékében, és nem mindig van kiút, amire rá kell lelni. Előfordul, hogy a rejtély rejtély marad. Én megteszek most mindent, hogy felfedjem ezt a rejtélyt, ám közben rájöttem, hogy valójában minden történet hiányos. Az emlékeink még akkor is kilúgozzák őket, ha velünk estek meg, hát még ha mással. Bota rengeteget mesélt nekem, mindent megosztott velem azokról az időkről, melyekről korábban hallgatott, a története réseit pedig én töltöttem fel úgy, hogy ismeretségünk közel harminc évének benyomásait felhasználva megpróbáltam beleképzelni magam a helyzetébe; legalább fejben átélni a kalandjait, és most, amikor mindezt elmesélem, számomra is új formát ölt. Én magam sem tudom, hol rejtőznek a megfogalmazható igazság korlátai, de igyekeztem a lehető legközelebb kerülni hozzá.

Úgy emlékszem, aznap apám hittant tartott a nyolcadik évfolyamnak, ellenkező esetben ő ismerteti velem, milyen magatartást vár el másnap, így azonban anyámra hárult a hálátlan feladat, hogy egy szeptember eleji estén elmondja, másnap új gyerek érkezik az óvodába, nekem pedig udvariasan kell bánnom vele, mert új közegben ismeretlenként nem könnyű boldogulni.

Apám teológiát végzett hittanár volt, és hiába dolgozott káplán is a városunkban, mindenki őt tartotta Dénes atya jobb kezének. Ma már tudom, hogy anyám akkori szavai apám gondolatait visszhangozták: legyek én az új fiú idegenvezetője, barátja és társa a beilleszkedésben, és ki tudja, talán olyan barátságot nyerek, ami később teljesebbé teszi az életem. Apám szeretett fennkölt lenni, és apró-cseprő dolgoknak kimagasló jelentőséget tulajdonítani, észrevenni a jelentéktelen momentumok mögött munkálkodó isteni gondviselést. Anyám ezzel szemben szigorú tanítóként mindig tömör volt és tárgyilagos, ezért is éreztem, hogy most nem ő beszél valójában. Emlékszem, visszakérdeztem, mi az a ’közeg’, amire anyám begurult, és kiabálni kezdett. Azt hitte, rajta élcelődöm, és hamar kibújt belőle a gyakorló pedagógus.

Botondot akkor még senki sem hívta Botának, igaz, később is csak mi, a barátai. Ez a név valahol az általános iskolai kosárcsapatban ragadt rá tízéves korunk táján, mint rágó a cipőtalpra. A Boti egyszerűen nem illett rá, a Botond túl hosszúnak tűnt. Azt hiszem, Kafka mondta neki először.

Bota másnap tízórai előtt érkezett. Ahogy említettem, pedagógusgyerek vagyok, afféle kiválasztott, így jutott nekem a fogadóbizottság szerepe, és tudtam, hogy helyt kell állnom, mert aznap délutánra anyám fülébe jut, ha nem tettem. Anyám aztán szól apámnak, és a következményekbe jobb nem belegondolni. Hallottam apám szavait:

– Az engedelmesség az egyik legnagyobb ajándék.

És válaszként anyám halkan elsuttogott cinikus riposztját:

– Meg az iskolai csengő.

A sarokban az egyik parafa asztal alatt félig kész legó kalózhajó várta, hogy végre helyére tegyem a vitorláit, ez a rövid intermezzo így csak időhúzásnak tűnt, és hiába csengett a fülemben anyám kérése, jobbára bosszankodva nyújtottam a kezem, ahogy apámtól láttam baráti összejövetelek nyitóakkordjaként.

Bota kövérkés gyerek volt, kipirult, pufók arccal, kockás nadrágban és égkék pólóban ácsorgott a falitabló alatt, melyen most nyári élményeink elnagyolt rajzai függtek. Bemutatkoztam, aztán ő is, de ő nem állt meg itt. Elmondta, mikor született és hol, hogy hívják az anyját és az apját, és mit dolgoznak a szülei.

Csak húzza az időt, gondoltam, és a sarok felé néztem, láttam a halványpiros vitorlákat, és a horgászzsinórt, amit keresztülhúzok az árbócon, hogy rögzítsem őket.

– Játsszatok együtt! – mondta Andi néni, kezét a vállunkra téve fordította irányba kettősünket. – Mutasd meg Botondnak a hajódat!

Nem akartam megmutatni. Megtettem, amire kértek, de eldöntöttem, hogy nem kedvelem a srácot.

Ez 1991-ben történt, és anyámnak – vagy épp apámnak – végül igaza lett: amit abból a pillanatból nyertem, máig visszhangzik.

Akkorra már túl sok telefont kaptam róla, vagy egyenesen tőle, ami felborította a napom, de erre én sem számítottam.

Hanna zokogott a telefonban: a legrosszabbra számítottam. Hanna a feleségem és a hét hónapos lányom anyja, nem mellesleg Bota húga. Életünk számos ponton érintkezik.

Elfogott a pánik a feleségem reszkető hangjától, mert úgy tűnt, a történelem keserves módon ismétli meg önmagát. Elképzelhető, hogy tanítani akar nekünk valamit, de a rettegés ködén át képtelenek vagyunk felismerni a nyilvánvaló jeleket. Legutóbb 2011-ben történt hasonló, igaz, az sokáig titokban maradt előttünk: Bota azután, hogy olyan gerinctelen és alávaló módon kivásárolták az Eretnek nevű pesti kiskocsmában lévő tulajdonrészéből, amibe az öröksége jelentős hányadát fektette, alig huszonnégy évesen felgyalogolt a Rottenbiller utcai felüljáróra egy meglepően hűvös április végi délelőttön a szürke felhők alatt, átlépett a korláton, miközben körülötte dudák harsantak a türelmetlenül araszoló forgalomban, aztán átadta magát a vágtázó nyugati szélnek. Pechjére az öngyilkosság időpontjának a délelőtti csúcsforgalom kellős közepét választotta, odalent összefüggő kocsisor kígyózott a gomolygó kipufogógáz-felhőben, a szélvédők mögött türelmetlen autósok ujjai doboltak a kormányon. Miközben zuhant, a sor meglódult, alatta épp egy Gebrüder Weiss feliratú ponyvás teherautó állt meg.

Bota átszakította a narancssárga ponyvát – épp eltalálta a merevítők közti űrt –, és egy halom kartondobozon landolt, melyekben lapra szerelt bútorok alkatrészei szorongtak. Hihetetlenül olcsón megúszta: két bordája megrepedt, a bal vállán felhasadt a bőr vagy tíz centi hosszan, de alighanem leginkább az ébredés tudata fájt neki: mikor kinyitotta a szemét, körülnézett és rájött, hogy a kárpit- meg gázolajbűz, amit érez, nem a menny vagy a pokol szaga, csak egy mocskos és agyonhasznált raktéré.

Akkoriban túl sokat ivott, tudta mindenki, aki ismerte, de amíg nem látták a Baleseti Intézet kórtermében feküdni, senki sem hitte el a nyilvánvalót. Rég nem osztottam már apám hitét, és erről nagyrészt éppen ő meg a hite tehetett, de itt végérvényesen megértettem, miért tartotta világéletében felszínesnek és alakoskodónak a jó nevű Járai családot.

Ez a mostani eset bizonyos tekintetben más volt, mint a 2011-es zuhanás, és mégis annak tökéletes folytatása. A szándék, ha engem kérdezel, nyilvánvaló, és ez nem csupán afféle baráti rögeszme a részemről. Bota kötődött a halálhoz, érdekelte a halál, mind spirituális, mind gyakorlati értelemben, hosszú barátságunk alatt erről számtalanszor tanúbizonyságot tett.

Szerintem tanult a 2011-ben történtekből, és úgy kalkulált, hogyha terveket szövöget a halálról, nem szabad önmagára bíznia a végrehajtást. Így aztán elzarándokolt a Kőbányán lévő Hölgy utca egy lepukkant bérháza elé egy keddi hajnalon, épp csak napkelte után kicsivel, aztán vadul verni kezdte a jó két méter magas kopottzöld bádogkaput, ami éktelen csörömpöléssel ébresztette fel az ott lakó díszes társaságot, akik pedig nyilván zokon vették a kéretlen ébresztőt, és a környéken uralkodó meglehetősen alvilági hangulat szerint reagáltak rá. A közeli, Harmat utcai kapitányságon dolgozó közrendőr, aki épp járőrben volt aznap reggel, és a váltásra igyekezett, később azt mondta, látta elsétálni a Füzér utcai sarkon álló bezárt trafik előtt, és bár ember nem volt még az utcán rajtuk kívül, nem törődött vele, mert Bota olyan átlagosnak tűnt, és úgy dülöngélt, hogy azzal nem különösebben lógott ki a környezetéből. A társa meghúzta magát a rendőrautóban a nyirkos hajnali hideg elől: nem volt ereje még egy őrjöngő drogos vagy kötekedő piás igazoltatásához. Amikor megkérdezték, tudja-e, hogy egy íróról van szó – túlzás persze, a zsánerirodalom berkein belül is csupán a beavatottak ismerték –, csak a fejét rázta: ő nem szeret olvasni, nincs ideje rá.

Az eredmény: négy törött borda, törött orsócsont, négy helyen törött singcsont (az első műtéteket követően az orvosoknak újra el kellett törniük, hogy megközelítőleg megfelelően forrjon össze), megrepedt lép, gyomorvérzés, agyrázkódás, másodfokú égési sérülések mindkét alkarján, egy törött mutató- és gyűrűsujj a bal kezén, egy húszcentis tépett seb a hasfalon, zúzódások az arcon, felhasadt fejbőr és megrepedt koponyacsont. Az orvosok ez utóbbival kezdték, ott ragadták meg Botát, hogy visszaráncigálják az életbe.

A Fiumei úti Baleseti Intézetben nem sok jóval kecsegtettek. Négyen ültünk a fertőtlenítőszagú folyosón: Hanna a karomba csimpaszkodva zokogott, hol Botát féltette, hol a lányunk miatt aggódott, akire akkor az én meglehetősen ingatag szüleim vigyáztak. A szülők velünk szemben a halvány abszintzöldre kopott műanyag székeken kuporogtak: én hívtam őket a borzalmas hírrel, mert mire Hanna telefonja után hazaértem az iskolából és kértem, hogy vegyék át az óráimat, a feleségem már beszélni is alig bírt a megrázkódtatástól. Péter bácsi majdnem háromszáz kilométert vezetett, tövig nyomva a gázpedált, pedig mindkét lábát köszvény kínozta, és a nyomástól szüntelenül hasogatott. Fáradtság és félelem ült az arcukon, az enyémen ugyanakkor csupán valamiféle halvány felismeréssel vegyes düh: túlzás lenne azt állítanom, hogy Bota élete megüzente ezt a borzalmas reggelt, de mégsem állok távol az igazságtól.

Sejthettem volna; apró jelek a kezemben, parányi fogaskerekek, az életünk momentumai: az, hogy évekre felszívódott valami távoli országban anélkül, hogy életjelet adott volna magáról, hogy sokáig anélkül publikálta sci-finek meg horrornak álcázott rendszerkritikus novelláit, hogy egyetlen újságíró is diktafonvégre kaphatta volna, hogy mikor a kedve úgy hozta, remetének állt, és úgy élt, mint egy számkivetett, és hogy a fél világon át üldözött egy délibábot, és nagyrészt mégis az tartotta életben. Tudtam, hogy mindennek köze van ahhoz a véres, összetört húskupachoz, amit hozzáértők épp akkor igyekeztek darabról darabra újra összeilleszteni, de Bota élete a barátságunk ellenére olyan szöges ellentéte volt az enyémnek, olyannyira más regiszterben mozgott, hogy a mozaikok csak lassan csúsztak a helyükre.

Hogy hibáztattam-e magamat? Ki ne hibáztatta volna? A legjobb barátom élet és halál közt lebegett, természetszerűleg kerestem a szikrát, amit az én hanyagságom lobbantott lángra, pedig minden erőmmel igyekeztem józan maradni: nem voltam felelős érte, nem lehettem érte felelős, de ezt beismerni, mikor körülötted zokog a családja, és titkon már csak egy csendes végben reménykednek, ahogy az orvosok ki-be járnak egyre borúsabb híreiket lobogtatva, gyakorlatilag lehetetlen. Súlyosbítja a helyzeted, hogy az ő családja félig-meddig a tiéd is, Péter bácsi és Rita az apósod és az anyósod, ráadásul a lányod nagyszülei, amitől a felelősség kérdése hirtelen úgy rendeződik át, hogy folyton ott marad az aprócska szúrás az oldaladban, ami nem hagyja, hogy kívülálló maradj.

Az elkövetkező napokban leginkább az émelyített, milyen eltérő módon reagálunk a tragédiákra. Hanna egyszerűen csak szomorú volt a történtek miatt, és dühös: előbb a bátyjára, aztán önmagára, ettől ingerlékennyé vált, így én is óvatos távolságtartásba menekültem, és csupán a lányunk, Réka volt képes időről időre kimozdítani ebből a keserves és önostorozó állapotból. Csak hét hónapos volt, mi voltunk az életben tartói, tanultuk, mivel jár szülőnek lenni, hát muszáj volt a tragédiákon felülemelkedve együttműködni, ha azt akartuk, hogy működjön az élet, amit megteremtettünk magunknak, és amihez úgy ragaszkodtunk. Váltásban jártunk fel a fővárosba vidékről Botát látogatni, és ez idő alatt az én szüleim – akiken az idő és az ital letörölhetetlen nyomot hagyott – segítettek be a maguk nehézkes módján.

Rita és Péter bácsi már más tészta. Az anyjuk furcsamód látszólag hamar temetni kezdte Botát: mintha nem hitt volna sem a részleges, sem a teljes gyógyulásban, ugyanakkor nem volt dühös, csupán értetlen és tehetetlen. Bota annyiszor hagyta már el a családot az érettségi óta eltelt években, hogy lassan hozzászoktak a hiányához, de most mégis olyan távozás fenyegetett, amiből nincs visszatérés. Így aztán Rita csüngött az orvosok minden szaván, ott ült a fia ágya mellett olyan bűntudatos ábrázattal, mintha valami réges-régi adósságot törlesztene éppen, és ha rá is kacsintott nagy ritkán a féltő optimizmus, azon sopánkodott, hogyan épül majd fel ebből Bota, és mennyi fájdalmat kell majd még elviselnie. A fizikai kínra nagyjából úgy tekintett, mint amit neki is át kell élnie, mintha itt titkon ő lenne az áldozat, amitől sajnálkozása furcsán disszonánssá vált. Rita szeretett áldozat lenni, kedvelte a mártírszerepet, és amikor a család anyagi sikereinek csúcsán magára vállalta, hogy férje mellett a háttérbe húzódik (az apja épp elég domináns volt ahhoz, hogy ez ne nagyvonalú döntés, inkább kényszer legyen a számára), általában csak széles baráti körük megvendégelésével és indokolatlan egészségügyi problémákkal tudta felhívni létezésére a figyelmet. Hanna szerint itt sem Botáért aggódott, hanem azért, hogy ő maga hogyan viseli majd el odahaza egy olyan gyerek jelenlétét, aki csak kerekesszékkel vagy bottal tud közlekedni, és akinek segítség kell majd a vécén és a fürdőkádban.

Péter bácsi ezzel szemben a nagyvállalkozó gyakorlatias gondolkodásával közelített a történtekhez. Kapcsolatait, pénzét bevetve igyekezett megtalálni a vétkest, és minden erejét és idejét egy kilátástalan hajtóvadászatba ölte. Mindehhez az üzemanyagot leginkább a fia iránti mérhetetlen csalódottsága adta. Bota volt az elsőszülött, a birodalom örököse, és bár itt nem milliárdos vagyonról volt szó, Péter bútor- és festékkereskedése és étterme Zala megye nyugati régiójában komoly tiszteletnek örvendett, ahová a közeli osztrák, horvát és szlovén határ miatt kisiparosok, vállalkozók és éhes turisták hordták a pénzüket. Bota szabadelvűsége sehogy sem illett a képbe, így aztán miután férfivá cseperedett, apa és fia inkább tűnt ellenségnek, mint egy szerető család két végpontjának.

Péter bácsi azért tartott ott, ahol, mert nagyszerű érzékkel és bátorsággal aknázta ki saját leleményességét, és szemfülesen csapott le az adott piaci körülmények közt kínálkozó lehetőségekre. Amikor a rendszerváltás után megnyíltak a határátkelők, az első volt, aki jó minőségű nyugati ruhákat hozott az országba. Kedernye határán belül két butikot is nyitott, melyek akkor lényegében csupán egymással versengtek a vásárlók kegyeiért. Pár évvel később, mikor lecsengőben volt a ruhaláz, a város viszont fejlődésnek indult, eladta őket, és festékboltot nyitott, amit aztán bútorrészleggel egészített ki: Olaszországból importált, egyedi rendelésre készült ebédlő- és nappali garnitúrák sorakoztak a Kossuth utcai kiállítóterem fehér fényű reflektorai alatt, amikor pedig a gourmet konyha itthon is megvetette a lábát, az ott termelt nyereséget befektetve betársult az Arizona nevű étterembe, aztán annyira beleszeretett a gasztronómiába, hogy két évvel később kivásárolta a társát, és új üzlethelyiségek után nézett.

Ravasz volt, eltökélt és céltudatos, megbicsaklott ugyan néha, de valahogy mindig megkapaszkodott és felhúzta magát, ám Bota balesete után mindezek a tulajdonságok is kevésnek bizonyultak. Péter bácsi egyszerűen képtelen volt megbarátkozni a karjukat széttáró egyenruhások látványával, és elfogadni, hogy a Hölgy utca olyan holttér, amire a hatóságnak sincs mindig rálátása. Titok, vagy még inkább rejtély, és azt is nehezen fogadta el, hogy itt nem beszélhettünk konkrét elkövetőről, mert nem számított, ki vitte be az első vagy az utolsó ütést. A Hölgy utca környéke olyan volt, mint egy élő-lélegző, ám káros organizmus, és amikor a nyomozók azt mondták a feljelentés után, hogy ne reménykedjen, és hogy abba a katlanba csupán saját felelősségére tehet kirándulást az ember, üvölteni kezdett, nagy szavakkal vagdalkozni, fenyegetőzni, amit nincs az a közeg, mely józan higgadtsággal kezelt volna.

És hogy mit tett ezalatt Bota? Jobbára feküdt a betegágyán, kifelé bámult az ablakon túli piszkos felhőkre, és nem vágyott rá, hogy bárhol másutt legyen, az élet mégis kapaszkodott belé és nem engedte el. A sérülései úgy gyógyultak, mint Rozsomáké gyerekkorunk X-Men képregényeiben.

– Szükséged van valamire? – kérdezte Hanna az ágy mellett állva hosszú-hosszú hetekkel később, belgyógyászati lábadozása idején, mikor kivételesen együtt tudtuk meglátogatni.

– Csak ne engedd őket ide! – felelte.

– Mármint anyáékat?

– Őket.

– És mégis, hogy csináljam? – Hanna hangja megremegett. Fel volt készülve váratlan kérésekre, de ez meglepte.

– Nem tudom, találd ki!

– Azok után, ami történt, kizárt, hogy magadra hagyjanak!

– Ha nem hagynak magamra, kiugrom a kurva ablakon!

Hanna megdermedt: eddig csökönyösen ragaszkodott a megmagyarázhatatlan véletlen teóriájához, miszerint Botát valamiféle botcsinálta eseménysor vezérelte Kőbánya egyik legveszélyesebb utcájába; nagyvonalúan úgy tett, mint a szülei. Addig kizárólag én érzékeltem, hogy ez az öngyilkosság egy lehetséges formája lehet, és hogy az a 2011-es eset, melyről Hannának nem volt tudomása, előrevetítette a lehetséges jövőt. Tudtam, Hanna meg akarja kérdezni, vajon komolyan gondolta-e, amit mondott, de túlságosan félt a választól, így végül néma maradt, majd közölte, hogy elszalad mosdóba, aztán megvár a folyosón.

– Örv! – szólított meg. Becenevem furcsán idegenül csengett most a szájából, pedig tőle kaptam Eddie Irvine, a Forma–1-es pilóta után, akinek annyira drukkoltam a 90-es évek végén. Irvine. Ervin. Örv. Most végigfutott a hideg a hátamon, ahogy szinte suttogva folytatta, mikor becsukódott az ajtó a húga mögött. – Tudom a választ Luca kérdésére.

Eszembe jutott az a hónapokkal korábbi nap ott fent a Mátra sűrű erdőségében, és ahogy ülök Bota mellett a kis kunyhó kényelmetlen ágyán, ahová a tudtunk nélkül száműzte magát. Szemem a Hemingway-kötetek gerincén szalad végig, a kopott iPodon végtelenítve szól a Pearl Jam Jeremy című dala, bádogpohárból rossz minőségű pálinkát kortyolok a felebaráti szeretet és bajtársiasság jeleként, Bota pedig olyan titkokat oszt meg velem, melyek mintha egy párhuzamos létből származnának. Mintha létezne egy másik valóság, és az én legjobb és legrégibb barátom átutazóként járná e különös multiverzum tereit. Azt kívántam, bár fájdalomcsillapítók keltette hallucináció lenne csupán, de felesleges volt áltatnom magam. Bota ottani vallomásával egy új, addig számomra ismeretlen történetszál bontakozott ki az életéből, és bár azt hittem – mert ő elhitette velem –, hogy le is zárult, valójában a pont helyére vessző került.

– Az jó – mondtam, majd megismételtem. – Az jó.

– Igen – nyugtázta. – Az jó. Rájöttem, hogy semmi sem áll önmagában. Minden esemény több dimenzióban létezik, és némelyik dimenziót mi teremthetjük meg. Szerencsés lények vagyunk.

Úgy hangzott, mint egy idézet Bota valamely szürreális írásából, és bár az lett volna. Borsódzni kezdett a hátam, kérdések tolultak a torkomba, de hallgattam. Féltem, ha megkérdezem, miről beszél, ha megkérem, hogy világosítsa meg előttem, tárja fel úgy, hogy én is értsem, ne beszéljen rébuszokban, mert én nem látom azt a világot, amiben ő létezik, azzal én magam taszítom a halál közelébe. Mintha ezzel a kérdéssel emlékeztetném, hogy megint félbehagyott valamit. Nincsenek cáfolatok, mert Botát már nem a problémák érdekelték és éltették, hanem a lehetséges megoldás, vagy inkább a vele járó feloldozás ígérete.

Hanna előtt hallgattam a beszélgetésünkről, amikor megkérdezte, milyen volt a bátyja, mikor magára hagytam. Azt feleltem, semmi baja, csak zavart egy kicsit. Annyi mindenen ment át, lényegében érthető. Pedig úgy hittem, Bota épp ott volt, ahol lenni akart, és az még mindig csupán az út kezdete.