Sara Orwig

Fagyöngy alatt szabad a csók

Kathleen O’Reilly

Éjfélkor a Times Square-en

Heather MacAllister

Viharos találkozás

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sara Orwig, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Texas Tycoon’s Christmas Fiancée (Harlequin, Desire)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Kathleen Panov, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Midnight Resolutions (Harlequin, Blaze)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Heather W. MacAllister, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Taken by Storm (Harlequin, Blaze)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2017)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 365. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-115-0

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sara Orwig

Fagyöngy alatt szabad a csók

1. FEJEZET

A dallasi Reunion torony és a környező épületek fényei megannyi drágakőként ragyogtak az éjszakában, de Nick Raffordot most hidegen hagyta a káprázatos kilátás. És tulajdonképpen a vendégek is, akiket azért hívott össze ma este, hogy megünnepeljék hazatértét a Côte d’Azurről. Ellenben Grace Wayland, az a nő, akit a parti szervezésével megbízott, egyáltalán nem hagyta hidegen, sőt.

Aznap találkoztak először, a megbízást ugyanis Nick titkárnője intézte a főnöke utasítására, természetesen. Szóval ma látta életében először ezt a zöld szemű lányt, aki igen nagy hatással volt rá.

Először is a szakmai hozzáértése. Az este minden szempontból kifogástalanul sikerült, remek volt az étel, és a szervezésre sem lehetett panasz. De a leginkább Grace maga nyűgözte le.

Csak fél füllel tudott odafigyelni a barátai beszélgetésére, akik ezt észre is vették.

– És még csak nem is haragudhatunk, amiért ránk se hederít – jegyezte meg vigyorogva Tony Ryder, egy magas, hullámos hajú fickó. – Hol találtad ezt az észvesztően csinos lányt? – Grace felé bökött, aki éppen feltöltött rágcsálnivalókkal egy kiürült tálat. – Az sem lenne baj, ha pocsék lenne a kaja, de ráadásul még az is jó. Ő a cégvezető?

– Cégvezető és tulajdonos. A cég persze picike, de csupa jót hallottam róla, és ki akartam próbálni.

– Na persze. – Jake Benton gúnyosan Nickre mosolygott. – Mikor hívod találkára?

– Soha – jelentette ki Nick. – Mondd csak, miért van az, hogy te mindig csak egy dologra gondolsz? Mellesleg hogy ment a kosárlabda nélkülem?

– Hiányoztál – vigyorgott Jake. – Remélem, az egy hónap lustálkodás miatt nem estél ki nagyon a formádból.

– Remek ez a parti, Nick – csatlakozott hármukhoz egy negyedik férfi, Jake öccse. – Mellesleg hiányoltalak a legutóbbi meccseken.

– Látod, látod – bólogatott Jake. – Mondtam én: a csapatnak szüksége van rád.

– Haha! Mintha bizony olyan fontos lennék! Úgy beszélsz, mintha nem is hobbiból kosaraznánk, hanem hivatásszerűen.

Egy darabig még a kosárlabdáról folyt a szó, és Nick igyekezett odafigyelni a cimboráira. Ezek a fiúk nagyon régen ismerték, feltűnt volna nekik, ha fél szemmel egyre csak Grace-t lesi. Különösen Tony és Jake voltak számára olyanok, mintha a fivérei lettek volna, de persze Gabe is igen közel állt hozzá. Nick mindhármukban megbízott ugyan, mégsem szívesen beszélt volna nekik az unokaöccséről.

Ami azt illeti, Grace-szel sem igen szeretett volna Michaelról beszélni, de nem volt más választása. Így aztán örült, amikor később a parti folyamán a konyhában összefutott a lánnyal. A pillantásuk találkozott, aztán Grace gyorsan elkapta a tekintetét, és úgy tett, mintha a gombával és sajttal töltött tésztakosárkák elrendezése lenne a legérdekfeszítőbb feladat a világon.

– Remélem, mindennel meg van elégedve – törte meg a csendet.

– Messzemenőkig – erősítette meg a férfi, aki megbűvölve figyelte Grace ténykedését.

A kezén nem volt jegygyűrű, de ez nem lepte meg Nicket. Tudta, hogy nincs férjnél. Ismeretlen, különleges parfüm illata csapta meg az orrát, melyet olyannyira csábítónak talált, hogy hirtelenjében arról is megfeledkezett, miről is akart beszélgetni.

Az idejét sem tudta, mikor szédítette meg utoljára ennyire egy nő.

– A cége kiváló szolgáltatást nyújt, holott még nincs igazán komoly szakmai múltja – jegyezte meg, majd levett az egyik ezüsttálcáról egy bruschettás pirítóst, és bekapta. Grace azonnal pótolta a hiányt, majd tovább dolgozott.

– Nem lep meg, hogy tudakozódott utánam – mondta anélkül, hogy felnézett volna. Ahogy selymes, barna hajára esett a lámpa fénye, melyet laza kontyba tűzve viselt, aranyos színben játszó tincsek jelentek meg benne. – Úgyhogy talán azt is tudja, hogy én magam jelentősen hosszabb szakmai múltra tekinthetek vissza, mint a cégem. Rögtön a gimnázium után elhelyezkedtem a vendéglátóiparban, és évekig dolgoztam éttermekben meg rendezvényszervező cégeknél.

– Szóval akkor ez a saját partiszerviz az álmai netovábbja?

– Azt nem mondanám. Vannak egyéb terveim, ez mindenesetre fontos lépés a megvalósításuk felé vezető úton.

Grace hirtelen mégis felnézett, és a pillantásából sugárzó ellenszenv láttán Nick meghökkent. Rájött, egyáltalán nem lesz olyan egyszerű dolga, mint gondolta. A lány szépsége, a közöttük működő vonzerő csak még bonyolultabbá teszi az egyébként sem egyszerű helyzetet.

– Kiváló munkát végzett ma este – bókolt a férfi. – Ön és az alkalmazottai is. A vendégeim el vannak ragadtatva.

– Köszönöm – biccentett Grace. – De felesleges udvariaskodnia. Tudom, hogy Michael miatt vagyok ma itt.

Nick meglepődött.

– Azt gondoltam, én leszek az, aki szóba hozza Michaelt – vallotta be. – De azt hiszem, sem a hely, sem az idő nem alkalmas arra, hogy ezt a kényes ügyet megbeszéljük. Felkereshetem hétfőn az irodájában?

– Persze. Tizenegytől ráérek, ha megfelel.

– Ott leszek. – Nick agya már azon zakatolt, hová tegye el a késő délelőtti programjait.

– Várom. Most pedig, ha megbocsát… dolgom van – közölte Grace és elfordult.

Nick rosszkedvűen elhagyta a konyhát, holott szívesen maradt volna még. Szeretett volna tovább beszélgetni, évődni a lánnyal, és igen, szívesen tette volna neki a szépet. Grace tartózkodó, sőt elutasító viselkedése meglepte. Sokkal keményebb ellenfélnek bizonyult a vártnál. Nick arra számított, hogy hálás lesz neki a megrendelésért – nos, csalódnia kellett.

– Itt valami rejtély lappang – lépett oda hozzá titokzatos képpel Jake. – Az előbb még esküdni mertem volna rá, hogy közted meg a rendezvényszervező hölgy között van valami. De akkor miért méreget olyan pillantásokkal, mintha a legszívesebben a torkodnak ugrana?

– Hosszú történet – sóhajtott nagyot Nick. – Azt hiszem, említettem már, hogy Bartnak, a bátyámnak állítólag van egy gyereke, akit az anyja halála óta az anya legjobb barátnője nevel.

– Aha. – Jake újfent Grace-re sandított. – Értem már. Ő lenne a kisfiú gyámja?

– Pontosan. Mióta Bartot elveszítettük, apám teljesen megváltozott, kifejezetten érzelgős lett. Meg akarja ismerni Michaelt, rendszeresen látni szeretné, és arra vágyik, hogy a kicsi a nevünket viselje.

– Hát ő sem lesz fiatalabb, és Bart halála is biztosan megviselte. Ilyenkor az ember hajlamos átértékelni a dolgokat.

Ekkor egy harmadik ismerős lépett oda hozzájuk, mire a két férfi gyorsan témát váltott. A golfról kezdtek beszélgetni, de Nick pillantása újra meg újra Grace-t kereste. Amikor a szemük összevillant, mintha villám sújtotta volna… Nem győzött csodálkozni, hogy ennek a gyönyörű teremtésnek az életében nincs egyetlen férfi sem. Legalábbis a magánnyomozó, akivel lenyomoztatta a lányt, ezt állította.

Egy zongorista gondoskodott a muzsikáról, és miután a vendégek jóllaktak, egyre vidámabbak, egyre harsányabbak lettek.

Nick továbbra is szemmel tartotta Grace-t, aki a háttérben segédkezett, és a rendrakást irányította, de váratlanul megszólította az egyik vendég. Mire lerázta az illetőt, már nem látta a lányt sehol.

Nick azonnal a keresésére indult, de már a konyhában sem talált senkit. Nem csak Grace, az emberei is eltűntek. A pulton egy hosszúkás boríték hevert, rajta Nick neve, benne a számla.

A férfi elgondolkodva csapkodta a tenyerét a borítékkal.

Grace egyáltalán nem olyan volt, mint várta.

Vajon mit hoz majd a hétfői találkozó?

A kocsiban hideg volt. Grace hosszú percekig reszketett, míg Dallas legelegánsabb negyedéből, ahol Nick Rafford lakott, elindult a belváros felé. És egyáltalán nem volt biztos benne, hogy csak a jeges téli éjszaka miatt borzong. Egyre maga előtt látta azt a sötétbarna szempárt… Nick Rafford kifejező, okos, figyelmes pillantását.

De hát melyik nőt ne zavarná össze, ha egy ilyen jóképű, ráadásul karizmatikus férfi a figyelmére méltatja?

Abban a pillanatban, amikor először meglátta Nicket, teljességgel összezavarodott. Ez volt az első alkalom, hogy találkozhatott a Rafford család egyik tagjával, és Grace-nek valósággal leesett az álla. Persze látott már róla fényképeket a bulvársajtóban, így tisztában volt vele, honnan örökölte Michael a sötét szemét és a fekete haját. De most, hogy szemtől szemben is találkozott a gyerek nagybátyjával, mellbe vágta a hasonlóság. A tíz hónapos Michael nemcsak a szem- és a hajszíne tekintetében ütött Nickre, de olyan volt az orra is, mint neki, sőt mindkettőjük jobb orcáján volt egy gödröcske.

Grace ismét megborzongott. Vajon miért kereste meg a férfi? Mit akar tőle? Csak nem a gyerekre pályázik?

A lány megrázta a fejét. Nem akarta, hogy a Raffordok bármilyen szinten beleszóljanak a kisfiú nevelésébe. Rettegett attól, hogy amilyen befolyásosak és nagy hatalmúak, a végén még elveszik tőle a gyereket, akit gyakorlatilag a születése óta ő nevelt, mivel meghalt az édesanyja. És akit a sajátjaként szeretett.

Mikor végre belépett kis lakásába, először a nagynénjét üdvözölte, aki a távollétében Michaelra vigyázott.

Clara Wayland, aki álmosan jött elő Grace hálószobájából, kisimított az arcából néhány hajtincset.

– Na, milyen volt?

– Jól sikerült a parti. Rafford elégedett volt a szolgáltatásunkkal.

– Másról nem is beszéltetek?

– De igen. Találkozót kért tőlem. Hétfő délelőtt bejön hozzám az irodámba. Úgyhogy legkésőbb akkor kiderül, mit akar. Most gyorsan levetkőzöm és megnézem Michaelt, de közben azért beszélgethetünk… Nem volt semmi baj vele?

– Nem! Angyalian jó kisfiú volt, mint mindig. Már kilenckor úgy aludt, mint a bunda.

– El sem tudom mondani, mennyire hiányzott.

– Elhiszem.

Clara párás szemmel nézte az unokahúgát, aki a kiságy fölé hajolt, és hosszan gyönyörködött az alvó lurkóban.

– Vetkőzz le, én addig készítek forró csokoládét! – indult el a konyha felé.

Negyedórával később, amikor már a konyhaasztalnál ültek a két csésze gőzölgő ital mellett, az idős asszony óvatosan megkérdezte:

– Nem akarod megkérni az ügyvédedet, hogy vegyen részt a hétfő délelőtti megbeszélésen?

– Ugyan, nem hinném, hogy máris ügyvédre lenne szükség. Hiszen ez lesz az első alkalom, hogy Michaelról beszélgetünk. Ma este erre nem volt mód.

– Jó, ahogy gondolod – sóhajtotta Clara. – Csak arra kérlek, ne hagyd, hogy rád ijesszen! Ne engedd, hogy olyasmire vegyen rá, amit nem akarsz.

– Ettől ne félj – rázta a fejét magabiztosan Grace. – Nem az a fajta, aki a megfélemlítésre játszik. Nagyon udvarias volt, igazi úriembernek tűnt.

– Csak ilyen is maradjon! – fohászkodott Clara. – Egyébként tudsz róla valamit azon kívül, hogy sikeres üzletember? Van például felesége? Gyereke?

– Nem, nincs családja. – Grace könnyedén elpirult, mert a lelki szemei előtt megint megjelent az a bizonyos rászegeződő barna szempár. – Onnan tudom, hogy a bulvársajtó olykor-olykor ír a családról. Mióta Bart meghalt, az öreg Rafford egészsége is megrendült. Szerintem ez lehet a Michael iránti érdeklődés hátterében. Alicia annak idején azt mondta, hogy a nagypapát sem érdekelte jobban a gyerek, mint magát Bartot, de úgy látszik, azóta megváltozott a helyzet. Hétfőn délben már sokkal okosabb leszek.

– Kérlek, azonnal hívj fel, ha már tudsz valamit, különben halálra fogom aggódni magam!

– Hidd el, erre semmi okod – nyugtatgatta Grace részben a nagynénjét, részben saját magát. – A jog szerint Michael az én gyerekem. Alicia meghalt, az apja hivatalosan is lemondott róla, a nagyapja mostanáig nem érdeklődött iránta. Én vagyok Michael gyámja, ezen már senki sem változtathat.

– A Raffordok elképzelhetetlenül gazdagok, és olyan kapcsolataik vannak, amilyenekről te még csak nem is álmodhatsz. Bármennyire is a te oldaladon áll a jog, nem sok esélyt adnék neked, ha esetleg…

– Nem kell az ördögöt a falra festeni! – vágott a nagynéni szavába a lány. – Miért gondoljunk mindjárt a legrosszabbra? Hiszen még nem is tudjuk, pontosan miért akar velem találkozni Nick Rafford. Várjuk ki a végét!

– Igazad van. – Clara az unokahúga karjára tette a kezét. – Feküdjünk le, későre jár! Akarod, hogy kijöjjek a kanapéra?

– Nem, dehogy. Maradj csak a hálóban, ha már oda ágyaztál! Majd én alszom a kanapén. Ez a legkevesebb, amiért ma este vigyáztál Michaelra.

– Bármikor szívesen jövök, hiszen tudod. Örülök, ha láthatlak benneteket. Ha már a saját gyerekeim olyan messze vannak… Az egyik Németországban, a másik Japánban.

– Ugyan! Európa ma már nem távolság, és Chet küldött is repülőjegyet neked, nem igaz? Karácsonykor láthatjátok egymást.

– Igen, de ez azért mégsem ugyanaz, mintha egy városban élnénk. Arról nem is beszélve, hogy lelkifurdalásom van, amiért itt hagylak téged Michaellal.

– Ne beszélj butaságot! – vigasztalta a lány. – Istenien elleszünk, te is tudod. És ha segítség kell, majd elhívom Glendát. Időközben ő is remekül elboldogul Michaellal.

– Akkor jó. – Clara átölelte unokahúgát. – Olyan jó, hogy te és Michael vagytok nekem – sóhajtotta. – Hát nem vicces? El sem tudom képzelni az életemet a kis rosszcsont nélkül. Néha elgondolkodom rajta, mi lett volna, ha Bart Rafford nem olyan gazember, amilyen, és felvállalja a gyereket. Akkor meg sem ismerhettem volna soha…

Clara a fejét rázta.

– Lehet, hogy végül akkor is hozzám került volna, hiszen Michael három hónapos sem volt, amikor Bart síbalesetet szenvedett. – Grace elmosolyodott. – Nem hiszem, hogy sok értelmük van a „Mi lett volna, ha…” kezdetű mondatoknak.

– Lehet, hogy igazad van.

Clara elbúcsúzott, és nyugovóra tért, a lány pedig megágyazott magának a kanapén.

Hiába volt azonban nagyon fáradt, sokáig nem tudott elaludni. Egyre Nicket látta maga előtt, és újra meg újra átélte azt a borzongást, amit akkor érzett, amikor először megpillantotta a férfit. Bárhogy szerette volna, egyszerűen képtelen volt kiverni a fejéből Michael nagybátyját, és bármilyen magabiztosnak mutatta is magát, az agya rejtett zugában egyre ott bujkált az aggodalom.

De megacélozta az akaratát: eltökélte, hogy bármi történjék is, nem adja oda a kisfiút senkinek. Legkevésbé a Raffordoknak, akik egyszer és mindenkorra eljátszották azt a jogukat, hogy Michaelról gondoskodjanak.

Hétfőn délelőtt pontban tizenegykor Nick belépett Grace egyszerű irodájába. A mozgása, az egész lénye erőt és dinamizmust sugárzott, a lánynak úgy tűnt, mintha még szűkösebbé vált volna az egyébként is apró iroda. A szíve egyszerre szaporábban kezdett dobogni.

Amikor a férfi körülnézett, Grace hirtelen elszégyellte magát a kopott bútorok és a helyszűke miatt. A cég egyelőre még nem hozott nagyon sokat, de egy ideje már felszálló ágban volt, és szépen fejlődött.

– Jó reggelt! – köszöntötte a lány Nick Raffordot, de kezet nem nyújtott neki.

– Jó reggelt! – A férfi arcát mosoly derítette fel. – Jól áll magának a piros.

– Köszönöm.

– Ma reggel átutaltam a honoráriumát. Remek munkát végzett, a vendégek nem győzték dicsérni az ételt, és többen elkérték a telefonszámát. Úgyhogy a barátaim részéről jó pár megrendelésre számíthat.

– Igen, néhányan tőlem is kértek névjegykártyát. Kérem, foglaljon helyet!

A férfi leült az egyik fotelba, Grace pedig felállt az íróasztala mellől és letelepedett a szemközti karosszékbe.

– Azért jöttem, hogy Michaelról beszélgessünk – törte meg a csendet Nick.

– Igen? – Grace várakozó álláspontra helyezkedett.

– Apám egészségi állapota mostanában nem a legjobb. Az elmúlt egy évben kétszer volt infarktusa, és a bátyám halála is nagyon megviselte. Valószínűleg emiatt változott ekkorát az élethez való hozzáállása. Egyre jobban foglalkoztatja az elmúlás gondolata, és nagyon szeretné megismerni az egyetlen unokáját.

Grace-nek rossz érzései támadtak. Egyre fenyegetőbbnek érezte a Raffordok hatalmát. El tudta képzelni, hogy ha ilyen a fiú, akkor milyen kemény lehet az apa…

– Remélem, tisztában van vele, hogy a bátyja még Alicia életében mindennemű apai jogáról lemondott, méghozzá írásban – mondta nyugalmat erőltetve magára.

– Igen, tudok róla. De most nem arról van szó, hogy korlátozni akarjuk a maga gyámi jogait. Sem önt, sem Michaelt nem fenyegeti semmilyen veszély, higgye el! Apám mindössze látni akarja az unokáját… Megöregedett, és ahogy a halál szele meglegyintette, egyszerre fontos lett számára a család. Gondolom, ez érthető.

Grace hallgatott.

– Ha beleegyezik, szeretnék megrendezni egy találkozót – folytatta a férfi. – Elhozhatná Michaelt apám házába. Tudja, az utóbbi hónapokban eléggé nehezen mozog, úgyhogy számára sokkal egyszerűbb lenne így.

– Ha nehezen mozog, aligha tud érdemben foglalkozni a gyerekkel – jegyezte meg Grace.

– Annál többet tehet érte anyagilag. Ezt ne felejtse el! Sokkal többet, mint maga, akármilyen sikeres lesz is a jövőben a cége.

A lány kellemetlen érzései csak fokozódtak, Nick ellenben úgy ült vele szemben, mintha csak a saját irodájában ülne. Láthatóan nagyon otthon érezte magát, és meg volt győződve róla, hogy úgyis az övé lesz az utolsó szó.

– A pénz nem minden – jelentette ki elutasítón Grace. – Szeretem Michaelt, és a rugalmas munkaidőm lehetővé teszi, hogy a nap nagy részét vele töltsem. Vajon magával mennyi időt töltöttek a szülei?

– Talált, süllyedt – vigyorgott Nick. – Szinte semennyit.

– Sok mindent összeírnak magukról a bulvárlapok. Onnan tudom, hogy az apja hatszor volt házas, a barátnőinek pedig se szeri, se száma. Ez utóbbi egyébként Bartra is igaz volt. De visszatérve magukra, gondolom, szülők helyett a nevelőnő gondoskodott mindkettejükről.

– Nevelőnő, szakácsnő, sofőr és később a bentlakásos iskola – sorolta Nick. – De még ha nekünk kutya életünk volt is, akkor is át kellene gondolnia, mielőtt elutasítja az apám ajánlatát. Hiszen semmi mást nem kér szegény öreg, csak hogy vigye el hozzá Michaelt, és beszélgessenek a gyerekről. Nem értem, mitől fél ennyire.

– Alicia a halálos ágyán sokat mesélt nekem Bartról, hogy milyen durván bánt vele, akkor is, amikor már állapotos volt. Egyszer, amikor éjjel részegen ment haza, kirángatta őt az ágyból és kidobta a házból – mondta keserűen Grace. – Azt mondta neki, hogy hallani sem akar arról a fattyúról, akit a szíve alatt hordoz. Aznap éjjel történt a tragédia: Aliciát, miközben zokogva vánszorgott az út mentén, elütötte egy autó. Michael koraszülött lett, a barátnőm pedig néhány héttel a balesetet követően belehalt a sérüléseibe. Vajon akkor hol volt az apjuk? Miért nem adott meg minden támogatást az unokájának?

– Mondom, hogy az apám azóta gyökeresen megváltozott.

– Kicsit későn, nem gondolja? Az apja tudott róla, hogy a nagyobbik fia barátnője terhes, mégsem tett érte semmit. Szóval nem értem, miért várja el tőlem, hogy megessen a szívem az édesapján. Az ő szíve sem esett meg a barátnőmön.

Nick előrehajolt és ültében a térdére könyökölt. A közelsége összezavarta Grace-t, a pillantása önkéntelenül mindig a férfi szájára vándorolt.

– Bocsásson meg apámnak! – kérte. – Bocsásson meg egy öregembernek, aki már látja közeledni a véget, és szeretne megismerkedni az unokájával! Végtére is mi kára származhat ebből? Megmondom: semmi. Sőt. Michael kifejezetten jól járhat anyagi szempontból. Apám vagyonos ember. Kérem, ne dobja el Michael esélyét egy jobb életre puszta sértettségből!

– Azt hiszem, ez több mint puszta sértettség, Mr. Rafford. Én inkább úgy fogalmaznék, az édesapjának lett volna bőven lehetősége rá, hogy a szeretetét és az érdeklődését bizonyítsa, de ő nem élt ezekkel a lehetőségekkel. Sem Alicia terhessége során, sem azután, hogy a balesetet követően kórházba került.

Grace felállt, Nick pedig követte a példáját. Az arca kifejezéstelen volt, úgyhogy a lány nem tudta volna megmondani, mit érez. Dühös? Csalódott? Vagy éppenséggel már a következő lépésen töpreng?

– Csak mert a bátyám minősíthetetlenül viselkedett Aliciával, nem kell hogy maga is sértő legyen – jelentette ki a férfi nyugodtan. – Ne féljen, az apám nem akarja magától elvenni Michaelt. Nem is tehetné. Mint az imént találóan megjegyezte, nem elég erős ahhoz, hogy akár csak részben is, de átvállalja egy kisgyermek nevelését.

– Azt hiszem, elég világosan megmondtam, hogy a döntésem nem – hangzott az eltökélt válasz.

– És kicsit sem gyötri a lelkiismeret?

– Sokkal kevésbé, mintha teljesíteném a kérését. Akkor ugyanis úgy érezném, hogy elárulom a legjobb barátnőmet. Bart, a maga bátyja undorító módon kihasználta Aliciát, aztán amikor ráunt, eldobta…

– Hát hogyne! – csapott le a férfi. – Csak azt felejti el, hogy a legtöbb nő boldogan hagyja magát kihasználni, ha olyan vagyonos fickóról van szó, mint amilyen Bart volt. Ha jól tudom, soha senki nem szorított pisztolyt Alicia halántékához, senki nem kényszerítette, hogy szűrje össze a levet a bátyámmal.

– Ez igaz – ismerte el Grace. – Alicia nagy hibát követett el, és sajnos, amikor rádöbbent erre, már késő volt. De azt hiszem, legfőbb ideje, hogy befejezzük ezt a meddő vitát. Maga is elmondta, amit akart, és én is kifejtettem a véleményemet. A viszontlátásra!

– Hát egy kicsit sem érdekli Michael jövője? – próbált a lány józan eszére hatni Nick. – Rendben, most el tudja tartani a gyereket, de mi lesz, ha valami baj történik? Mi lesz, ha tönkremegy a cége? Akármilyen ígéretesen is fejlődik, semmi sem tart örökké, ugye tudja?

Grace elsápadt. Nick Rafford rátapintott a legérzékenyebb pontjára, a lelke mélyén ugyanis ettől rettegett a legjobban.

A férfi elégedetten nyugtázta szavai hatását.

– Ha meggondolja magát, csak szóljon – mondta kedvesen. – Tudja, hol érhet el.

– Nem fogom meggondolni magam – jelentette ki a lány, de Nick csak mosolygott.

– Várom a hívását – mondta, és attól, ahogy ránézett, Grace megborzongott. – Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kellett megismerkednünk – tette még hozzá, majd köszönés helyett csak biccentett és távozott.

– Hát, ez van – sóhajtotta a lány, amikor magára maradt.

Nick utolsó megjegyzése zavarba hozta. Ezt vajon hogy érthette? Lehet, hogy ő is érzi ezt az ellenállhatatlan vonzódást? Egek! Más se hiányzott, csak ez! Mintha nem lenne enélkül is épp elég problémás ez az ügy.

Grace-t úgy kimerítette ez a rövid megbeszélés, mintha valami hatalmas ellenséggel küzdött volna. Bár lehet, hogy pontosan ez történt. És az efféle ellenségnél nyilván nem elég, ha egyetlen alkalommal térdre kényszerítik, vagyis felkészülhet a további csatározásokra…

Vagy megadhatja magát.

Grace komolyan elgondolkozott azon, amit Nick mondott. Hogy végső soron Michaelnak árt, ha akadályozza a kapcsolattartást a családdal. Mert ebben bizony lehet valami. Most persze képes rá, hogy gondoskodjon a gyerekről és kielégítse minden szükségletét, de később, ha Michael nagyobb lesz, és egyetemre akar menni, bizony jól jönne a Rafford család támogatása…

Vagyis érdemes lenne átgondolnia Nick ajánlatát. Eli Rafford bizony egy életre biztosíthatná a kis Michael jövőjét. De azért nem kell elkapkodnia a döntést. Aludhat rá néhányat. Pár nap múlva is bőven ráér felhívni Nicket, hogy hajlandó megtenni, amit a férfi kér tőle.

Grace ismét megborzongott.

2. FEJEZET

Nick beszállt fekete sportkocsijába és elhagyta a kis bevásárlóközpontot, melynek legfelső szintjén helyezkedett el Grace irodája. Alig várta, hogy odaérjen az étteremhez, ahol a barátaival találkozott. Ha valakinek, akkor Jake-nek, Tonynak és Gabe-nek biztosan sikerül elterelni a figyelmét a délelőtti kudarcról.

Jake és Tony már a törzsasztaluknál vártak rá, Gabe Benton egy kicsivel később érkezett. De hiába volt minden, Nick még ebéd közben is azon kapta magát, hogy egyre Grace jár a fejében.

– Azt hiszem, Nick barátunknak fogalma sincs róla, miről társalgunk már vagy fél órája – állapította meg vigyorogva Jake.

– Bocsássatok meg – szabadkozott Nick. – De van egy kis gondom. Talán már említettem, hogy az apám a fejébe vette, meg akarja ismerni az unokáját. Tudjátok, azt a kisbabát, aki állítólag Bart fia.

– És akinek a szombaton látott, figyelemre méltó hölgy a gyámja – vetette közbe Tony, és kacsintott.

– Pontosan. De Grace, mert így hívják, kerek perec elutasított.

– Kínáltál pénzt? – tudakolta Jake.

– Közvetett módon igen. Hangsúlyoztam, hogy az apám szívesen gondoskodna az unokájáról, és hogy igen sokat tehetne mindkettőjükért. Ám Grace hajthatatlan volt.

– Nincs más hátra, el kell venned feleségül – vigyorgott Gabe. – Fogadjunk, hogy egy ilyen ajánlatot nem utasítana vissza. És az apád megkapná, amire annyira vágyik: végre hivatalosan is bekerülne a Rafford családba az állítólagos unoka.

– Már csak az hiányzik! – Nick megsemmisítő pillantást vetett a barátjára. – Csak nem képzeled, hogy megnősülök az apám kedvéért? Kezdjük azzal, hogy egyáltalán nem házasodom meg. Mindhármatoknak előbb fogják bekötni a fejét, mint nekem.

– Fogadjunk! – csapott az asztalra Tony. – Bármibe lefogadom, hogy te leszel az első, aki igába hajtja a fejét.

– Egymilliót teszek rá, hogy én leszek az utolsó.

– Tartom! – nevetett Jake. – És jössz nekem egy millával, mert én leszek az utolsó.

– Nem igaz, mert én! – kardoskodott Tony.

– Én ebből kiszállok – vonogatta a vállát Gabe. – Jó esélyem van rá, hogy én nyerjem meg a fogadást, de nekem most nincs ennyi pénzem. Pontosabban van, csak másra kell.

– Jó, akkor csak mi hárman fogadunk – szögezte le Nick. – Aki utoljára házasodik, kap a másik kettőtől egymillió-egymillió dollárt. És ne reménykedjetek: könyörtelenül be fogom rajtatok hajtani a tartozásotokat!

– Talán inkább én rajtad – vágta rá Jake. – Gabe lesz a tanú.

Ezt követően befejezték az ebédet, majd a kávé mellett sportról és egyéb hasonlóan férfias témákról beszéltek. Nick pedig legalább fél órára megfeledkezett mind Grace-ről, mind a kis Michaelról. Csak miután elbúcsúzott a barátaitól, lett megint keserű a szája íze, mert nem tudta, hogy álljon a rossz hírrel az apja elé.

– Alighanem az lesz a legjobb, ha a lehető leggyorsabban túlesek rajta – döntötte el, és kocsijával az apja palotaszerű háza felé vette az irányt.

Amikor a birtok kerítéséhez ért, felhívta az öreg ápolónőjét, és hírül adta érkezését. Megkerülte a csobogó szökőkutakat, a szobrokat, az ápolt virágágyakat és végül leparkolt a ház mögött. A kocsiból még felhívta a titkárnőjét, hogy tájékoztassa, mikor ér be az irodába.

A hátsó ajtón csöngetett be, melyet hamarosan kinyitott egy ősz hajú, idős asszony.

– Jó napot, Miss Lou – üdvözölte.

– Magának is, Nick úrfi. Az édesapja nagyon fog örülni a látogatásának.

– Nem hiszem. Ugyanis rossz híreket hozok.

– Akkor csak óvatosan – intette az asszony. – Egyébként a könyvtárban van. Boldog lesz, hogy láthatja magát. Tudja, az a benyomásom, hogy mostanában nagyon magányos. Sokkal többet beszélget velem, mint korábban bármikor.

– Vagyis egyáltalán nem magányos. Hiszen maga kitűnő társaság – mosolygott Nick, azzal belépett a házba, és miután elhagyta a konyhát, végigment a hosszú, mozaikborítású folyosón.

A folyosó legvégén nyílt a hatalmas könyvtárszoba, melynek falait polcok borították, rajtuk könyvek ezrei sorakoztak.

Eli Rafford az erkélyablaknál ült egy kényelmesnek látszó fotelban, a mellette lévő karosszékben az alacsony, vékonyka ápolónő, aki azonnal felemelkedett, amikor Nicket megpillantotta.

– Jó napot! – köszönt mosolyogva.

– Jó napot, Megan! Üdv, apa! Üljön csak vissza nyugodtan, Megan! Nem maradok sokáig.

– Hamarosan visszajövök – ígérte az ápolónő. – De most, ha megengedi, kihasználom a jelenlétét, és elintézek néhány dolgot.

Azzal távozott, Nick pedig az apja felé fordult. Eli Rafford szépen felöltözve, megborotválkozva ült a fotelben. Inge fölött kötött, meleg pulóvert viselt, a lábán puha házicipőt. Sokat fogyott az elmúlt néhány hónapban, és a hajában is egyre szaporodtak az ősz tincsek. Mivel az apjára hasonlított, Nick néha eltöprengett rajta, vajon ő is így fog-e kinézni, ha megöregszik?

– Hogy s mint vagy mostanság?

– Ahogy általában. Pocsékul. De ez mind nem érdekes. Gondolom, azért jöttél, mert sikerült beszélned Grace Waylanddel.

– Igen. Ma délelőtt felkerestem az irodájában.

– Remek – dörgölte össze a tenyerét az idős férfi. – Halljuk, mikor láthatom az unokámat?

– Sajnos, rossz híreim vannak. Grace kifejezetten elutasító volt velem, legfőképpen a barátnője miatt. Azt mondta, Bart kegyetlenül bánt Aliciával, sőt a haláláért is őt teszi felelőssé. Minket pedig azzal vádol, hogy hónapokig a gyerek felé sem néztünk.

Az öreg arcán fájdalmas kifejezés jelent meg.

– Sajnálom, hogy nem foglalkoztam többet ezzel az egésszel. Beszélnem kellett volna Bart fejével, és való igaz, hogy már a kezdet kezdetén több érdeklődést kellett volna mutatnom a kicsi iránt.

– Egy szó mint száz, Grace-t komolyan megviselte a barátnője halála, amiért áttételesen a családunkat hibáztatja. Azt mondta, nem látja értelmét, hogy elhozza ide Michaelt.

– A pokolba is, Nick! Hiszen máskor olyan meggyőző tudsz lenni.

– Talán most azért nem sikerült, mert magam sem vagyok biztos benne, hogy van-e értelme ennek az egésznek. Hiszen gondolj csak bele, még abban sem lehetünk biztosak, hogy tényleg Bart az apa.

– Ő maga mondta nekem, hogy nagy valószínűséggel Michael az ő gyereke. Akkor még nem nagyon érdekelt a dolog, de azóta sok minden megváltozott az életemben. És most meg akarom ismerni az unokámat.

Eli Rafford hangjában egy pillanatig ott csengett a régi erő. Felállt és a kandallóhoz lépett, aztán a párkányra fektette a karját.

– Azt akarom, hogy a kis Michael része legyen a családunknak. Hogy viselje a nevünket. – Az idős férfi ismét visszafordult a fia felé: – Hát nem érti az a nő, mit jelentene mindez Michael számára? – kérdezte felháborodva.

– Felhívtam rá a figyelmét, hogy a családunk anyagi támogatása sok mindent lehetővé tenne a gyerek számára, amiről különben nem is álmodhatnak.

– És mégsem csapott a tenyeredbe? Akkor fütyül a gyerek érdekeire.

– Meglehet, de jogában áll így dönteni. Bart lemondott a gyerekről, amikor Alicia meghalt, így Grace Wayland lett Michael teljes jogú gyámja. Szerintem okosabb, ha feladod, apa. Ne aggódj, előbb-utóbb én is a házasság igájába hajtom a fejem, és megajándékozlak unokákkal.

– A pokolba is, Nick, azt nincs időm kivárni! Michaelt akarom. Azt akarom, hogy Rafford legyen ő is, és gondoskodni szeretnék róla, hogy legalább részben jóvátegyem, amit Bart ellene és az anyja ellen vétett.

– Ne izgasd fel magad, mert megint az egekbe szökik a vérnyomásod! – emlékeztette Nick az apját. – Túlságosan gyönge és túlságosan beteg vagy ahhoz, hogy ilyen problémákat vegyél a nyakadba. Esküszöm, nem értelek… Sosem szeretted a gyerekeket.

– Ez a kisfiú más. Ő az én vérem, úgyhogy igenis szeretni fogom, mi több, az örökösömmé akarom tenni. Te persze megkapod a részed, de marad még elég ahhoz, hogy egy letéti számlát nyissak Michael számára. Remélem, nem irigyled tőle, végtére is az unokaöcséd.

– Elég nehéz a rokonomnak tekinteni valakit, akit soha életemben nem láttam – jegyezte meg Nick, és ültében előrenyújtotta hosszú lábát, a kezét pedig összefonta az ölében. – Sőt arra sem emlékszem, hogy az anyjával valaha találkoztam volna.

– Ami persze nem az ő hibája, hanem Barté. De ha ő megfutamodott is, én vállalom a felelősséget…

– Erre semmi szükség, apa. Ez nem a te dolgod. Barté lett volna, ha nem mond le a gyerekről még a halála előtt.

Eli Rafford rosszkedvűnek tűnt.

– Annyi mindent tehetnék azért a gyerekért! – sóhajtotta.

– Grace Wayland azonban nem akarja, hogy bármit tégy érte. Mi több, azt sem engedi, hogy találkozz vele. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ez az igazság.

– És hagyod, hogy ez a nő legyűrjön? Nem szoktad te ilyen könnyen feladni, Nick, ha a saját céljaidért küzdesz.

– Grace hajthatatlan. Nem hiszem, hogy megváltoztatja a véleményét.

– Akkor vesztegesd meg! Mondtad neki, hogy pénzt akarok letétbe helyezni Michael számára?

– Így konkrétan nem. De említettem, hogy sokat tehetsz a gyerekért, és nagyban megkönnyítheted mindkettejük életét. Ám ez látszólag egyáltalán nem érdekelte.

– Vajon miért? Hiszen úgy tudom, az a nő sokáig nehéz körülmények között élt. Hogy utasíthatja el a pénzt, amelyet a kicsinek kínálok? A barátnője, az az Alicia bezzeg elfogadta volna…

– Elhiszem – bólogatott Nick. Ez nem volt számára újdonság. A bátyja többnyire olyan lányokkal vette körül magát, akik egyértelműen a pénzére utaztak. – Épp ezért figyelemre méltó, hogy Grace Wayland nem megvásárolható – tette hozzá elgondolkodva.

– Figyelemre méltó? Ez a Grace egy buta liba, aki hagyja, hogy a józan esze helyett az érzései irányítsák.

– Így is felfogható – vont vállat Nick. – Mindenesetre bárhogy győzködtem, kicsit sem engedett. De talán ha pár hónap elteltével újra megkeresem, nem lesz ilyen engesztelhetetlen.

– Nincs időm hónapokat várni – rázta a fejét az öreg.

– Ugyan! Az orvosok azt mondják, jól vagy, nincs ok aggodalomra… Legalább egy kicsit légy türelemmel, apa! Mindjárt itt a karácsony, és talán az ünnep békülékenyebb hangulatba hozza Grace-t. Ígérem, hogy hamarosan újra megpróbálok beszélni a fejével. – Nick felállt. – Igazán sajnálom, apa, de most mennem kell. Egy óra múlva várnak az irodámban, nem akarok elkésni.

Kifelé menet még váltott néhány szót a nővérrel és a házvezetőnővel, majd elhagyta a Rafford-villát. Megkönnyebbült, hogy túlesett ezen a beszélgetésen, nem volt ínyére, ha rossz hírt kellett közölnie az apjával. Sajnos azonban élt a gyanúperrel, hogy az öregnek esze ágában sincs feladni a dolgot. Ha a fejébe vett valamit, addig nem nyugodott, amíg keresztül nem vitte az akaratát. Mint a kutya, amely, ha már egyszer megragadta a koncot, semmi áron nem hajlandó elengedni…

Nick a továbbiakban igyekezett a munkájára összpontosítani, vagyis gondolatban már a délutáni tárgyalására készült, mely egy észak-dakotai földterület megszerzésére irányult. Miközben ezen töprengett, hamarosan meg is érkezett a húszemeletes irodaházhoz, ahol a Rafford Energiavállalat központja volt.

Nem sokra rá, hogy a tárgyalást befejezte, ismét megszólalt a telefonja.

– Tudtam – mormolta, amikor a kijelzőre pillantott, és látta, hogy az apja keresi.

De bármennyire is szerette volna, nem sikerült kiszednie az öregből, mit talált ki már megint: Eli Rafford ragaszkodott hozzá, hogy este ismét felkeresse.

Nicknek körülbelül egyórányi munkája volt még, aztán elbúcsúzott a titkárnőjétől, Jeanne-től és elindult az apjához. Ezúttal a nappaliban találta – a délelőtti kötött pulóverben és házicipőben üldögélt a kanapén.

– Köszönöm, hogy eljöttél. Még egyszer át akartam beszélni veled ezt a Michael-ügyet.

– Gondoltam.

– Kérsz valamit inni? Van egy üveg igazán kitűnő vörösborom.

– Szívesen megkóstolom. Várj, majd én kinyitom…

Nick a bárpulthoz lépett, melyen már ott állt a palack, a dugóhúzó és a két kristálypohár. Kinyitotta a bort, majd kitöltötte a pinot noirt.

– Hogy megy az üzlet? – tudakolta Eli. – Milyenek a bevételek?

– Jobbak, mint a múlt hónapban – hangzott a válasz. – Ja, és úgy néz ki, sikerült tető alá hoznom annak az észak-dakotai földterületnek a megvásárlását.

– A sikerre! – emelte a poharát koccintásra az öreg.

– A sikerre! – ismételte Nick, majd miután koccintottak, leült az apjával szemközt egy sötétkék fotelbe. – Szóval, pontosan miről akartál beszélni velem?

Eli elmosolyodott.

– Tisztában vagyok vele, ha akarsz, rendkívül rámenős tudsz lenni. Michael ügyében nem jártál sikerrel, ami a számomra annyit jelent, hogy nem akartad eléggé. Márpedig én ragaszkodom hozzá, hogy az unokám a családunk része legyen.

Nick kíváncsi volt, mi fog kisülni ebből.

– Beszéltem az ügyvédemmel – folytatta az öreg. – Harvey átjött hozzám nem sokkal az után, hogy elmentél. Szóval, Nick, hidd el, nem szívesen csinálom ezt veled, de szeretném nyomatékosan a tudomásodra hozni, mennyire fontos nekem a kis Michael, és azt hiszem, erre ez a legjobb módszer.

– Pontosan miről van szó?

– Máris mondom. Délután óta két végrendeletem van. Az egyikben te öröklöd a vagyonom oroszlánrészét, de Michael számára is letétbe helyezek ötmilliót, ezt az összeget a huszonegyedik születésnapján kapja kézhez. A másikban minden vagyonomat jótékony célokra hagyom, leszámítva egymilliót és a házat, mert az mindenképpen a tiéd.

– Vagyis gyakorlatilag kitagadsz! – csattant fel Nick.

– Remélem, erre nem kerül sor. Hidd el, fiam, számomra sem jó érzés, hogy az örökségeddel zsarollak, de más eszköz nincs a kezemben. Ha ráveszed Grace-t, hogy Michael a nevünket viselhesse és a családunk tagja lehessen, akkor megsemmisítem a második végrendeletet, és az ötmilliót leszámítva minden a tiéd lesz a halálom után. Ha nem, lényegesen szerényebb örökséggel kell beérned. Akkor sem fogsz éppen nélkülözni, hiszen te magad is vagyonos vagy.

– Mégis hogy képzeled? – háborgott Nick. – Miként vegyem rá ezt a nőt, hogy olyasmit tegyen, amit nem akar, ha egyszer jogi úton nem tudom kényszeríteni?

– Nekem azért lennének ötleteim – somolygott Eli. – De nem szólok bele, rád bízom az ügyet. Azt viszont egy pillanatig se hidd, hogy nem gondolom komolyan. Harveynál ott van mindkét végrendeletem a hozzájuk csatolt záradékokkal együtt.

Nick tudta, hogy minden további vita felesleges, így aztán felállt.

– Nos, ha így áll a helyzet, akkor a legjobb, ha azonnal nekiállok terveket kovácsolni. Gondolkozom azon, amit mondtál, apa. – Az órájára pillantott. – Most megyek. Megnézem, mit tehetek az ügyben.

– Biztosra veszem, hogy sok mindent. – Eli Rafford mosolyogva feléje emelte a poharát.

– Nem ismered Grace Waylandet – csóválta a fejét a fia. – Makacs nőszemély, és erős ellenérzéssel viseltetik a családunk iránt.

– Majdcsak leküzdöd valahogyan az erős ellenérzéseit – vigyorodott el az öreg. – Életemben nem találkoztam olyan nővel, akit ne tudtál volna az ujjad köré csavarni.

Nick szó nélkül távozott. Útban hazafelé szinte hallhatóan zakatoltak a fejében a fogaskerekek. Gondolkozott. Az apja nyilvánvalóan komolyan gondolta ezt az egészet, tehát ha nem akart kidobni sok-sok milliót az ablakon, akkor kénytelen felvenni a kesztyűt.

Önkéntelenül is eszébe jutott Grace zöld szeme. Ha arra gondolt, hogy viszontláthatja a lányt, vegyes érzések kerítették hatalmukba. A délelőtti találkozásukat még mindig nem sikerült kiverni a fejéből. Ugyanakkor csöppet sem vágyott egy újabb parázs veszekedésre, márpedig ez elkerülhetetlen, ha megint győzködni próbálja a lányt. Mi lenne, ha most nem az eszére próbálna hatni, hanem az érzékeire? Mi lenne, ha bevetné a férfiúi vonzerejét?

Nick próbált a vezetésre összpontosítani, és közben eltervezte, mi lesz a következő lépés.

Grace az íróasztalánál ült, átnézte a jövő heti foglalásokat. Mivel december volt, és ilyenkor karácsonytájt rengeteg összejövetelt tartottak, hosszú volt a partilista. Amikor az asszisztense belépett az irodába, felnézett.

– Mi az?

– Nick Rafford van itt – jelentette Jada.

– Küldd csak be! – sóhajtotta Grace. – Igyekszem gyorsan megszabadulni tőle.

– Én a helyedben nem sietnék annyira – mosolyodott el sokatmondón a fiatal lány, majd sarkon fordult és kisvártatva bevezette a vendéget.

Grace-nek a lélegzete is elakadt, és csak remélni merte, hogy ezt sem az asszisztense, sem Nick nem veszi észre.

– Kérem, foglaljon helyet! – mondta kimérten.

– Köszönöm. – A férfi elmosolyodott, kivillantva hibátlan, hófehér fogsorát.

A pillantása sokáig fogva tartotta a lányét, aki csak nagy sokára ocsúdott fel különös kábulatából.

– Mi szél hozta? – tudakolta élesen.

Rendes körülmények között nem kapott szívdobogást egy férfi puszta látványától. Hirtelen nagyon rövidnek találta térd fölött végződő kék szoknyáját, és az iroda szűkössége is újfent kellemetlenül érintette.

– Gondolom, az évnek ebben a szakában van a legtöbb dolga – jegyezte meg Nick. – Kivéve, ha a júniusi esküvők leszorítják a karácsonyt a képzeletbeli dobogó második helyére.

Tökéletesen lazának és nyugodtnak tűnt, úgy viselkedett, mint aki ura a helyzetnek, holott a legutóbbi látogatása csúfos kudarccal végződött.

– Eltalálta. Tényleg a karácsonyi időszak a legzsúfoltabb, és a június áll a második helyen.

– Gondoltam… Nos, kedves Grace, legutóbb, amikor találkoztunk, egy családi ügyet akartam megbeszélni magával, most azonban másért jöttem. Most pontosan azt teszem, amit akkor tettem volna, ha szerencsésebb körülmények között találkozunk először. Nevezetesen meg akarom hívni vacsorázni.

A lány felkacagott.

– Na persze! Meg akar puhítani Michael ügyében.

Nick szeme vidáman megvillant, ami csak növelte különben is lehengerlő vonzerejét.

– Ebben sok igazság van, de higgye el, nem ez a fő cél. Most nem nagybácsi vagyok, hanem egy férfi, akit elbűvölt egy gyönyörű nő, és ezért szeretném őt jobban megismerni.

Grace szíve megdobbant.

– Szóval? – nézett rá áthatóan Nick. – Ha jól tudom, nincs senkije, mint ahogy nekem sincs. Mi akadálya, hogy velem vacsorázzon ma este?

A lány a legszívesebben azonnal igent mondott volna. Igen, nagyon vágyott rá, hogy egy izgalmas estét tölthessen ezzel a jóképű fickóval, aki lángoló vágyat ébresztett benne. De a józan esze óva intette. Egy pillanatra sem szabad elfelejtenie, hogy ez az ember a legértékesebb kincsére feni a fogát: Michaelra.

– Szinte hallom, ahogy kattognak a fejecskéjében a fogaskerekek – mosolygott Nick. – De kérem, ne töprengjen az esetleges hátsó szándékaimon, merthogy nincsenek!

Megfogta Grace kezét, méghozzá úgy, hogy a csuklójára helyezte a hüvelykujját. A pillantásában érzéki gyönyörűségek ígérete rejlett.

– Látja, a maga pulzusa is úgy száguld, mint az enyém – suttogta. – Tudom, hogy szeretne eljönni. Mondjon igent! Töltsön velem néhány órát, ígérem, nem fogja megbánni! Természetesen azonnal hazaviszem, amint elege lesz belőlem… Szóval? Hétre magáért mehetek?

– Igen – lehelte Grace. – De csak ha a nénikém ráér, és tud vigyázni Michaelra. Megkérdezem, jó?

Elhúzta a kezét, megkereste a telefonját és azonnal hívta.

– Igen, ráér – biccentett a rövid beszélgetés végeztével. – De figyelmeztetem, tényleg elvárom, hogy azonnal hazavigyen, ha erre kérem.

– Megesküszöm, hogy így lesz. Még sohasem tagadtam meg egy gyönyörű hölgy kérését.

– Most, azt hiszem, ideje nekilátnom a munkának. – Grace felállt, jelezve, hogy a látogatásnak vége. – Ha tovább csevegünk, nem leszek kész hétre – tette hozzá figyelmeztetőn.

Nick is felemelkedett, aminek következtében hirtelen nagyon közel kerültek egymáshoz a kicsiny irodában. Grace orrát megcsapta a férfi illata, és a pillantása önkéntelenül az ajkára szegeződött.

– Bizonyára önző dolog, de szívből örülök, hogy nincs férfi az életében – mondta halkan Nick.

– Már jó ideje nincsen. Michael mellett nincs időm társasági életet élni, előtte meg nagyon lefoglalt a cégem beindítása.

– Ebből is látszik, mekkora szüksége van a kikapcsolódásra. Mit szólna hozzá, ha már hatra magáért mennék? Vagy az túl korai?

Grace agya lázasan dolgozott, mert a hatórai találkozó azt jelentené, hogy a szokásosnál jóval korábban kellene befejeznie a munkát. De mikor fordult elő utoljára, hogy szórakozni ment? Mikor töltött utoljára néhány órát egy vonzó férfi társaságában? Az idejét sem tudta már. Végre egy kis ideig nem pelenkákról, cumisüvegekről és levezénylendő partikról fog szólni az élete! Bizsergető, örömteli várakozás töltötte el.

– Nem – mondta. – Nem túl korai.

– Akkor viszlát hatkor – búcsúzott Nick, majd távozott.

Grace dolgozni próbált, bár a gondolatai gyakran visszatértek Nickhez. Egyre azon törte a fejét, vajon nem követ-e el hibát, ha közelebbi kapcsolatba kerül a férfival.

Behívta az irodájába Jadát.

– Mivel ma estére nincs rendezvényünk, elfogadtam Nick Rafford vacsorameghívását – közölte, mire a fiatal lány felsikoltott örömében és a nyakába borult.

– Végre! És hogy éppen Nick Rafforddal randizol… Micsoda mázlista vagy! Még sosem láttam ilyen jóképű fickót!

– Jada, nem szabad elfelejtened, hogy Nick Michael nagybátyja. Nyilván nem véletlen, hogy megkörnyékezett. Akar tőlem valamit.

– Na és ha igen? Attól még kihasználhatod a helyzetet. Csábítsd el és menj hozzá feleségül! Akkor minden gond megoldódna, nem?

Grace nevetett.

– No persze. Menjek hozzá valakihez, akit nem is ismerek. Arról nem beszélve, hogy a bulvársajtó szerint megrögzött agglegény… Az apja meg a jóisten tudja, hányszor nősült… Szóval érdekes család. És ráadásul Michael rokonai.

– Neked nem rokonaid, és az a fő – mutatott rá Jada. – Úgyhogy a házasságnak semmi akadálya.

– Ebbe azért ne éld bele magad, hiszen egyelőre csak egy vacsoráról van szó – mosolygott Grace. – De amiért beszélni akartam veled, Nick hatra jön értem, vagyis ha addigra el akarok készülni, már kettő körül el kellene mennem az irodából. Holnapra minden elő van készítve?

– Igen. – Jada ragyogott. – És ha jól sikerülne az este, és holnap megint elmennétek valahová, nehogy Whitmanék miatt lemondd! – figyelmeztette a főnökasszonyát. – Azt a partit játszva lebonyolítom magam is.

– Tudom, hogy megbízhatok benned, de azért jobb szeretnék ott lenni. És különben is, honnan veszed, hogy holnap is találkozni akar majd velem?

– Meglátod, hogy akar. Bármibe lefogadom.

Grace a fejét rázta.

– Akkor most munkára fel! Igyekeznünk kell, ha kettőig mindent be akarunk fejezni.

Kettőkor Grace bezárta az irodát és egyenesen a nagynénjéhez ment, hogy legalább egy órácskát foglalkozhasson Michaellal, mielőtt hazasiet készülődni, öltözködni.

Amikor átölelte Clarát, a kicsi felült az utazóágyban és a karocskáját kezdte nyújtogatni felé.

– Mammammamm!

Hintőporillata volt, ahogy édesen hozzásimult, és Grace arra gondolt, hogy napról napra jobban szereti.

– Biztos, hogy nem gond, ha itt hagyom éjszakára? – kérdezte aggodalmasan a nénikéjétől.

– Persze hogy nem. És te? Biztos vagy benne, hogy találkozni akarsz Nick Rafforddal? Ha elveszik tőlünk Michaelt, esküszöm, nem élem túl! Úgy szeretem, mintha a tulajdon unokám lenne.

– Nem vehetik el, a jog a mi oldalunkon áll – próbálta megnyugtatni a lány.

– Legyen igazad!

Grace letette Michaelt a földre, a játszószőnyegre, aztán maga is letelepedett mellé.

– Egy óráig itt leszek, ha gondolod, addig elmehetsz vásárolni vagy elintézhetsz valamit.

– Jó, akkor kiugrom a boltba, kezd kiürülni a hűtő.

– Menj csak nyugodtan, mi kiválóan megleszünk. – Grace tapsolt, aztán segített Michaelnak is, aki utánozni próbálta a mozdulatot.

Annyira belemelegedett a játékba, hogy Clarának kellett őt figyelmeztetnie, miután megjött a bevásárlásból.

– Michaelnak hamarosan esedékes a következő adag tápszer, neked pedig indulnod kellene haza, ha időre el akarsz készülni.

A lány belátta, hogy a nagynénjének igaza van, így aztán vonakodva bár, de elbúcsúzott a kisfiútól, és elindult.

Otthon lezuhanyozott, hajat mosott, és miután megszárítkozott, egy hosszú ujjú, borvörös, V kivágású ruhát öltött magára. Aztán feltűzte a haját, de hogy ne tűnjön túl szigorúnak a frizurája, pár tincset meglazított. Végezetül belebújt fekete lakkbőr magas sarkújába, és megkereste a hozzá való táskát.

Elégedetten szemlélte magát a tükörben.

– Ejha! Azt hiszem, kivételesen sikerült felülmúlnom önmagamat – állapította meg félhangosan.

A pillantása Michael éjjeliszekrényen álló, bekeretezett fényképére esett. Mosolyogva a kezébe vette.

– Szeretlek, kicsim – suttogta. – És semmi esetre sem akarlak elveszíteni.

Megcsókolta a képet, aztán fogott egy papír zsebkendőt, és megpróbálta ledörgölni róla az ajka nyomát.

Amikor csengettek, felkapta fekete kabátját és az imént előkeresett táskát, aztán sietett ajtót nyitni. A szíve a torkában dobogott.

3. FEJEZET

Nick szemérmetlenül festett antracitszürke öltönyében, mely feltehetően többe került, mint amennyit Grace a múlt hónapban keresett. Pedig nem volt rossz időszak…

A háta mögött az utcán fényes, fekete limuzin várakozott.

– Klasszul néz ki – bókolt a férfi.

– Maga is. Bár gondolom, nem most hallja először.

– Magától igen – nevetett Nick. – Nem akar búcsúpuszit adni Michaelnak?

– Nem tehetem, mert nincs itt. Ma éjjel a nagynénémnél alszik.

– Nos, akkor azt javaslom, induljunk!

– Induljunk – bólintott Grace, és a férfira mosolygott.

– Ezt már szeretem. – Nick finoman megérintette a lány arcát. – Tudja, milyen szép, amikor mosolyog? Feltűnt nekem, hogy nem mosolyog túl gyakran, és elhatároztam, hogy ma este változtatni próbálok ezen.

– Nem tudom, sikerülni fog-e. A köztünk lévő problémák alighanem rányomják bélyegüket a hangulatunkra is.

– Ezt feltétlenül meg kell akadályoznunk. Egyetért?

Grace bólintott, és miután összehúzta magán viseltes, fekete kabátját, becsukta az ajtót maga mögött.

– Milyen korán sötétedik – jegyezte meg borzongva, mikor megindultak a ház előtt várakozó kocsi felé. – És milyen hideg a szél!

– Hamarosan átmelegszik, ne féljen!

– Még sosem utaztam limuzinban – jegyezte meg a lány. – Maga viszont, gondolom, születése óta efféle járművekkel jár.

Egyenruhás sofőr nyitotta ki előttük az ajtót, és Grace elámult, amikor beszállt. A nemesfa berakások, a vajszínű bőrbevonatú ülések, a tágas belső tér lenyűgözték.

– Atyaúristen! Hiszen itt legalább annyi hely van, mint egy lakókocsiban! – álmélkodott. – Éppen csak az ágy meg a vécé hiányzik. És már azt is értem, miért nem visel kabátot… Itt tényleg kellemesen meleg van.

Kibújt a kabátjából, de azért a vállán hagyta. Nick segített neki, és közben meleg ujjai súrolták Grace nyakát.

– Meséljen magáról! – kérte a lány. – Az életéről, a mindennapjairól! Nyilván teljesen máshogy él, mint én.

– Annyira azért nem. Hiszen mindketten keményen dolgozunk a céljaink elérése érdekében. Annyi különbséggel, hogy magával ellentétben én nem cégalapító vagyok, hanem már második generációs vállalkozó, ezért a helyzetem lényegesen könnyebb.

A férfi egyre Grace-t nézte, és pillantása különösen hosszan elidőzött a lány ajkán.

– Sok közös van bennünk – folytatta. – Döntéseket hozunk, számításokat végzünk, a munkatársainkkal hadakozunk naphosszat, ezenkívül egyikünknek sincs párja, és mindketten Dallasban lakunk.

– Első ránézésre valóban soknak tűnik ennyi hasonlóság, de valójában egyáltalán nem az. – Grace kétségbeesetten igyekezett a beszélgetésre összpontosítani, nem akarta, hogy a férfi duruzsoló hangja elvarázsolja. – Valójában semmiben sem hasonlít a helyzetünk. Rólam például nem írnak az újságok.

– Ó, ez csak akkor van, ha különféle partikra megyek. De partikra maga is jár, nem igaz? – Nick a lányra kacsintott.

– Viszont engem senki sem fotóz le – mosolygott Grace.

– Látja, emiatt irigylem is magát.

A lány kibámult a kocsi ablakán, miközben keresztülhajtottak Dallas belvárosán. A karácsonyi díszkivilágítás csak erősítette a benyomását, miszerint hirtelen egy tündérmese főszerepébe csöppent.

– Mondja, Grace, mit vár az élettől? Mire vágyik szakmailag? Fel akarja építeni Dallas legnagyobb rendezvényszervező cégét? Esetleg egy egész hálózatot hozna létre?

– Igazából egy sikeres éttermet szeretnék vezetni – felelte a lány. – Vagy ha úgy alakul, akkor többet is… Tudja, eredetileg éttermekben dolgoztam. Először a nagybátyámék kicsiny, de igen hangulatos vendéglőjében. Aztán, miután Pete bácsi meghalt és Clara néni eladta az éttermet, máshol próbálkoztam.

– A vendéglátás nagyon kemény szakma. Legalább hat tizenkét-tizennégy órás munkanapot jelent egy héten.

– Miért, maga hány órát tölt munkával naponta?

– Azt inkább ne firtassuk – nevetett Nick. – És hogyan szokott kikapcsolódni?

– Pillanatnyilag Michael jelenti számomra az egyetlen kikapcsolódást. Ha vele foglalkozhatom, pláne ha játszhatunk, az teljesen feldob. Szóval a magáéhoz viszonyítva én nagyon egyszerű életet élek. Két különböző világ. Én például sosem utazom sofőr vezette limuzinban és még Európában sem jártam.

– Maga egészen különleges lány, tudja? Másmilyenre számítottam…

– Én viszont pontosan azt kaptam magától, amit vártam.

– Jaj! – A férfi tréfásan felnyögött. – Ez nem hangzik túl hízelgően.

– Miért kellene hízelegnem? Mellesleg nekem könnyebb dolgom volt, hiszen az újságokból valamennyire ismerem magát.

– A bulvársajtónak egyetlen szavát se higgye el! Minden hazugság, amit rólam írnak. Talán azt leszámítva, hogy megrögzött agglegény vagyok. Apám olyan sokszor házasodott, hogy elment a kedvem a nősüléstől.

– Megértem. Hová megyünk? – kérdezte kíváncsian a lány.

– Mivel olyan ritkán jár el otthonról, ma különleges este vár magára. Most a repülőtérre tartunk, ahonnan a magángépem egyenesen Houstonba visz minket, ahol a jachtom vár a kikötőben.

– A jachtjára megyünk? – ámult el Grace. – Egy varázslatos este a Mexikói-öbölben egy jacht fedélzetén egy jóképű milliárdos oldalán… – Akkor ez tényleg különleges este lesz – sóhajtotta.

– Már úgy érzem, hogy megérte, hiszen mosolyogni láttam – bókolt Nick. – Sajnos az ismeretségünk kezdetén egyikünknek sem volt sok oka mosolyogni, de ami késik, nem múlik.

– Maga alighanem sokkal többre jut a bókjaival, mint én valaha is fogok a mosolyommal – nevetett a lány, de gyorsan ráébredt, hogy ezzel a könnyed hangnemmel veszélyes vizekre tévedt. – Látom, biztosra veszi, hogy az ellentétek dacára barátok lehetünk – tette hozzá óvatosabban.

– Ami az ellentéteket illeti, azokra később még visszatérünk. Ma este ne beszéljünk ilyesmiről, jó? Ez az este csak a magáé. Az elmúlt hónapok bizonyára nagyon fárasztóak voltak, hiszen a munkája mellett még egy kisbaba nevelése is a nyakába szakadt. Szeretném kárpótolni mindezért, ez a legkevesebb, amit megérdemel.

Nem sokkal később elérték a repteret, és a kocsi a hangárok mellett egyenesen a kifutópályáig gurult velük. Nick kisegítette a kocsiból a lányt, majd ráadta a kabátját, mert itt még élesebben fújt a szél. Aztán karon fogta és a várakozó kisgéphez vezette.

Miután beszálltak, Nick átadta Grace kabátját egy csinos utaskísérőnek, aki megkérdezte, mit szeretnének inni. A lány egy pohár pinot grigio mellett döntött, majd helyet foglalt Nickkel szemközt és becsatolta magát.

Mikor a férfi szélfútta hajába túrt, Grace önkéntelenül is arra gondolt, vajon milyen érzés lenne, ha ő borzolhatná össze a fürtjeit. A gondolattól elöntötte a forróság. Még mindig nem tudott napirendre térni afölött, hogy Nick ilyen elemi erővel hat az érzékeire.

– A kocsiban arról beszélgettünk, miben különbözik kettőnk élete – emlékeztette a férfit. – Pontosabban én meséltem magamról, a céljaimról. Magának mik a céljai? Kíváncsi vagyok, mire vágyik az, akinek mindene megvan?

– Senkinek sincs meg mindene – tiltakozott Nick. – Szeretném például, ha sikeresebb lenne a vállalkozásom.

– Ez eléggé megfoghatatlan, nem? Mit jelent maga számára a siker?

– Pénzt természetesen. Szeretnék milliárdos lenni – hangzott a komoly válasz. – Pontosabban szeretnék több pénzt keresni, mint az apám. Ez talán úgy hangzik, mintha kapzsi lennék, pedig higgye el, nem vagyok az.

Hirtelen csend támadt, mert visszatért az utaskísérő a borral. Kibontotta a palackot, töltött az italból, aztán távozott. Amikor ismét kettesben maradtak, Nick megemelte a poharát.

– Igyunk arra, hogy jól sikerüljön ez az este!

– Úgy legyen! – Grace a férfi poharához koccintotta a magáét, és a pillantásuk egybekapcsolódott. Csodás másodpercek voltak, de a lány gyorsan észhez tért és sikerült megtörnie a varázst, még mielőtt valami visszavonhatatlan történt volna köztük. – Éppen az élete fő céljáról mesélt, mielőtt megzavartak – emlékeztette a férfit. – És tudja, sehogy sem értem, miért csinálja. Miért akar még több pénzt az, aki már amúgy is mérhetetlenül gazdag?

– Egyszerű a válasz, a pénz önmagában nem érdekel. Csak a küzdelem. Egy vagyont úgy kezelni, hogy az gyarapodjon és sokasodjon, igazi, embert próbáló feladat. És én szeretem a kihívásokat.

– Mindjárt gondoltam – biccentett Grace, és egyszerre rátört a félelem.

Mi lehetne nagyobb kihívás a férfi számára, mint teljesíteni idős apja leghőbb kívánságát és visszaterelni a családba a kis Michaelt?

– Az életnek csak akkor van értelme, ha van miért harcolni. Ezenkívül szeretek győzni.

– No persze. A győzelem. Minden férfi vágyainak netovábbja.

– Csak a férfiaké? Szerintem a nők sem szeretnek veszíteni.

Nick kinyújtotta hosszú lábát, aminek következtében olyan közel került a lányhoz, hogy csaknem egymáshoz értek.

– Kezdek aggódni – vallotta be Grace. – Ha az édesapja ügyébe is ekkora vehemenciával veti bele magát, nem sok jót jósolok magamnak.

Nick kihúzta magát és a lány ülésének háttámlájára tette a kezét. Ahogy odahajolt, az arcuk csupán néhány centiméternyire volt egymástól, és Grace szinte levegőt venni sem mert.

– Ma este nincs mitől félnie – mondta gyengéden a férfi. – Hiszen csak beszélgetünk. Nincs más célom, mint hogy megismerjem magát. Az apám eszembe se jutott.

– Szép is lenne – sóhajtotta Grace.

A következő pillanatban a pilóta bejelentette, hogy hamarosan leszállnak Houstonban, mire Nick elvette a karját és elhúzódott.