Nők a fedélzeten
Author: Dora Heldt
Date: 2026-07-02T22:00:00+00:00

Minden alábecsült öreg hölgynek:
Ha akarjátok, még képesek vagytok rá!

1

– Ennyi volt. – Johanne Johansen letette az iratokat tartalmazó mappát annak az embernek az íróasztalára, aki pár másodperc múlva már csak a volt főnöke lesz, és ráejtett egy kulcscsomót. – Most megyek.

– Mi? – Benjamin Gruber tekintetét a képernyőre szegezte. – A BFC Primero csak tizennyolc órakor fut be. Mikor kezdik a kirakodást?

– Utolsó előtti oszlop… holnap reggel hét órakor. Minden jót kívánok!

– Ó, tényleg! – A férfi bólintott, aztán hirtelen értetlenül nézett a titkárnőjére. – Hogyan? Minden jót?

– Ma volt az utolsó munkanapom. – Johanne arca kifejezéstelen maradt. – Mostantól nyugdíjas vagyok. A mappát az iratok aláírása után odaadhatja Svenjának, ő majd elintézi a postázást. A kulcsaimat letettem ide. Viszontlátásra, és jó pihenést!

Ezzel sarkon fordult, és távozni készült az irodából.

– Mi?! Nem! Ma? De kérem, Johansen asszony, ez ugye nem komoly? Hát nem marad hónap végéig?

– Nem. – Johanne már az ajtónál járt. – Már tizennégy nappal ezelőtt mondtam önnek, múlt héten pedig írtam egy e-mailt, aminek a személyzeti részleg is a címzettje volt. A megmaradt szabadnapjaim és túlóráim figyelembevételével a mai volt az utolsó napom. Úgyhogy, mint mondtam, minden jót!

– Pillanat, várjon! – nyomakodott el mellette hevesen a főnöke, és elállta az útját. – És a búcsú? Az ünneplés? De hát még akartunk egy kis ünnepséget, nem mehet el csak így. Ezenkívül akartunk arról is beszélni, hogy néhány napot még… nem mehet el ma csak úgy…

– De – bólintott Johanne –, elmehetek. És már legalább hússzor elmondtam önnek, hogy nem állok többé a rendelkezésére. Ha vége van, akkor vége van. Ezenkívül utálom a búcsúünnepségeket. Úgy emlékszem, ezt is többször említettem. Svenja bedolgozta magát, úgyhogy én megyek. Viszontlátásra, Gruber úr!

Energikus mozdulattal tolta arrébb a főnökét, és kinyitotta az ajtót. Ő lógó vállal követte, és segélykérő pillantást vetett a szomszédos irodába, ahol egy fiatal nő ült az íróasztalnál.

– Kérem, Johansen asszony, még egy pillanatot várjon. Svenja, maga tudott erről? Hogy Johansen asszony ma elmegy? Végleg? Mi van azzal az ünnepséggel? Nem válhatunk el egymástól csak így… harminc, vagy hány év után… Svenja, mondjon már valamit.

– Igen, de… – Svenja felállt, és idegesen nézett a főnökére. – Mit mondjak?

– Negyvenkettő – jegyezte meg Johanne, miközben levette a kabátját a fogasról, és felöltözött. – Egész pontosan negyvenkét évig, nyolc hónapig és négy napig foglalkoztam hajózási logisztikával és árufuvarozással. Elég volt. – Egy selyemkendőt kanyarított a nyaka köré, és begombolta a kabátját, mialatt végig a főnökét és a kolléganőjét mustrálta. – Ennyi volt. Mennem kell, különben lekésem a buszt. Svenja, csukja be a száját. Gruber úr, szép napot!

Válaszra se várva kisétált az irodából, majd a lépcsőn a kijárathoz ment. Ezzel végzett.

A Szent Anna megállónál két percet kellett várnia, amíg a busz megérkezett. Elöl szállt fel, és leült a sofőr mögötti szabad ülésre. Legszívesebben itt ült, szerette figyelni a buszvezetőt. Különösen ma, amikor megint az a kicsit kövérkés fickó vezetett, akinek vékony szálú haja volt, és mindig olyan kedvetlenül nézett. Johanne soha nem volt biztos abban, hogy a következő megállóban a sofőr nem fog-e egyszerűen leszállni, és nem hagyja-e faképnél az utasait. Inkább szemmel tartotta.

Mialatt a busz Speicherstadt vörös téglás épületei előtt haladt, Johannét nagy megelégedettség töltötte el. Ez volt az utolsó hazaútja az utolsó munkanapja végén. Holnaptól mindennap addig alszik, ameddig csak szeretne. Ülhet fürdőköntösben a kertben, és figyelheti a madarakat. Vagy egész éjjel vaskos könyveket olvashat. Többé nem kell az órára néznie, nem kell határidőket betartania, és nem kell többé emberek közt lennie. Ezek kitűnő kilátások.

– Anya, fagyit akarok! Anyaaaa. Fagyit. Akaroook! – Johannét egy duci kisfiú átható hangja zökkentette ki a gondolataiból, aki az anyjával együtt épp a következő megállónál szállt fel a buszra.

Csúnyán nézett rá, de ezt csak a gyerek anyja fogta fel, és hasonlóan csúnyán nézett vissza, aztán a busz hátsóbb része felé tolta a kiabáló gyereket.

– Mindjárt, drágám. Anya mindjárt vesz neked fagyit.

Johanne utánuk nézett. Tíz éven belül a dagadt gyereknek feltehetően ízületi fájdalmai és cukorbaja lesz. Az út ki volt jelölve számára, és Johanne szívesen tájékoztatta volna az anyját a fiúra váró sorsról. De mit használt volna? Neki magának nem voltak se gyerekei, se unokái. Ez a hajó már rég elment, és ő soha nem is bánta. A legtöbb gyerek és fiatal az idegeire ment. Majdnem, mint a kutyatulajdonosok, akik közül egy épp felszállt, és megállt az ülések között. A kutya a padlóra nyáladzott, Johanne pedig undorodva vette le a szemét a nedves foltról. Visszataszító. És most az a fickó még elkezdett hangosan telefonálni is. Valami Vanessával. Nem lehetne ezt a társalgást kettesben lefolytatni? Muszáj arra kényszerítenie a körülötte állókat, hogy végighallgassák ezt a hülyeséget? Ez volt a baj az új nemzedékkel. Hangosak voltak, indiszkrétek, és sok teret igényeltek. És soknak volt kutyája, vagy még rosszabb esetben gyereke.

Kényszerítette magát, hogy kifelé nézzen, és ne törődjön az egésszel. Majdnem sikerült.

– Következő megálló: Goldbekplatz.

Johanne megnyomta a leszállásjelzőt, és felállt. Eloldalazott a kutya mellett, hogy eljusson az ajtóig. A még mindig telefonáló férfi háttal állt neki, és elállta az útját. Megveregette a vállát, mire az döbbenten felé fordult, és oldalt lépett. Johanne egy fejjel magasabb volt nála, amire láthatóan nem számított. Amikor a busz megállt, Johanne leszállt, és egy pillanatra megállt. Ez volt hát az utolsó, és egyben pályafutása utolsó napja. Az utolsó út. Egy kövér, hisztiző gyerekkel, egy hangos fiatalemberrel és egy nyáladzó kutyával. Más fáradt emberek mellett, akik meredten bámulták a telefonjukat, és semmit nem vettek észre a világból. Egyáltalán semmit. Vetett egy utolsó pillantást a távozó buszra, majd megfordult. Most végre itt a pihenés ideje.

A tarka sáfrányszőnyeg olyan vastag volt, hogy a járókelők mindig megálltak, hogy megcsodálják. Ez volt a kertben az egyetlen tarka rész, és legalább elvonta a figyelmet az ósdi téglafalról és az elhanyagolt előkertről. Johanne becsukta maga mögött a nyikorgó fémkaput, s néhány belógó ágat kikerülve a keskeny úton elment a nárciszok mellett a ház ajtajához vezető kőlépcsőig. Lábával lelökött egy letört ágat a virágágyásba, és felment a lépcsőn. Mint minden alkalommal, amikor kinyitotta a nehéz ajtót, amelyről pattogzott a fehér festék, arra gondolt, hogy sürgősen hívnia kellene egy festőt, hogy lakkozza le az ajtót. Most végre ezt is elintézheti.

– Johanne? – hallatszott egy hang a felső emeletről. – Te vagy az?

– Igen, Edda!

Vetett egy futó pillantást a magas tükörre, amely azóta állt már itt, hogy az eszét tudta. Levette a kendőjét, kibújt a kabátjából, és mindkettőt egy vállfára akasztotta, majd igyekezett lesimítani hullámos szürke haját. Sürgősen el kell mennie fodrászhoz. Az elmúlt hónapokban nem ment, és így az a valami, ami a fején volt, frizurának aligha volt nevezhető. Egyszerűen csak egy rakás haj volt. Nem volt különösebben hiú, ezért ez se zavarta, de lassan túl melegnek érezte a fejét. Kiegyenesítette fehér blúza gallérját, és levett egy hajszálat a sötétkék kardigánjáról.

– Johanne!

– Jövök!

Léptei visszhangoztak az öreg kőpadlón, ahogy átment az előszobán. A lépcső kitaposott fokain lassan kapaszkodva ment fel.

– Az unokatestvéred már háromszor telefonált. – Edda lassan jött vele szembe, mint mindig, most is keményített fehér köpeny volt rajta, amely alatt ma sárga pulóvert viselt. – Az ünnepségről van szó. Hívd vissza. Kérsz egy csésze teát?

– Igen, kérek. – Johanne követte Eddát a nappaliba. – Később visszahívom. Most nincs semmi kedvem erről az ostoba ezüstlakodalomról beszélni. Huszonöt éve él együtt ezzel a szörnyű Thilo-Alexanderrel, isten tudja, mi ünnepelnivaló van ezen. Megint fáj a hátad? Olyan furcsán jársz.

– Igen – rogyott le Edda halk nyögéssel a barna huzatú karosszékére. – De mit lehet tenni? Két év múlva nyolcvan leszek, ahogy a hátam is. Már nem vagyok a régi. És? Hol vannak a virágok?

– Milyen virágok?

Johanne még állva töltött magának teát, majd leült.

– A búcsúvirágaid – felelte csodálkozva Edda. – Ne mondd, hogy egyet se kaptál. Hisz ma volt az utolsó munkanapod. Úgy illik.

– Szerencsém volt – felelte Johanne, és tejszínt tett a teájába. – Elfelejtették, hogy ma van az utolsó napom, ezért nem volt se virág, se ostoba beszéd, se ajándékok, amikre senkinek semmi szüksége.

– Johanne! – háborodott fel Edda. – Néha túlzásba viszed ezt a stílust. Megbántod az embereket. Biztos vagyok benne, hogy a kollégáid sajnálják, hogy elmész, nem is beszélve a főnöködről. Senki nem ismeri ki olyan jól magát a vállalatnál, mint te, és most ez a tudás mind elvész. Alkalmat kellett volna adnod nekik, hogy illően elbúcsúzhassanak tőled. Meghívhattad volna őket egy búcsúitalra. Erre mit csinálsz? Egyszerűen lelépsz. Ez nem szép.

– Nem szép? – vonta fel a szemöldökét Johanne. – Edda, kérlek. Nem volt kedvem ahhoz, hogy holmi szörnyű girlandok és lufik alatt álljak, házi készítésű sütit egyek és langyos pezsgőt igyak. Svenja nyilván felolvasott volna valami vidám versikét a nyugdíjról, amit ki nem állhatok.

– De én legalább az ajándékot elfogadtam volna. – Edda összekulcsolta az ujjait az ölében. – A búcsúajándékot. Annyi év után megérdemeltél volna valami szépet. Talán egy órát. Vagy egy szép utazást. Az a Gruber úr nyilván nem lett volna szűkmarkú.

– Mindig én intéztem az ajándékait – mosolyodott el savanyúan Johanne. – Még a feleségének is. Nem volt kedve ilyesmikkel törődni.

Lassan letette a csészéjét, és körülnézett Edda szobájában.

– Mondd, te ablakot pucoltál? Vigyáznod kéne a hátadra.

– Jaj, hagyd! – legyintett Edda, és egy kicsit előrehajolt. – Csak nem ülhetek itt egész nap. És most hogyan tovább? Többé nem mész be az irodába?

– Nem. Most már nyugdíjas vagyok. Többé nincsenek kikötői ügyek, konténerek, teherautók, idősávfoglalások. Nem szervezek több üzleti utat, nincsenek határidők. Többé nem kell sehova se mennem. Most már csak azt csinálom, amit akarok.

– És az ugyan mi lenne?

Johanne felemelte a fejét, és Eddára nézett. Nem vethetett semmit a szemére. Edda Frank még fiatal nőként érkezett ebbe a házba házvezetőnőnek. Akkoriban a villában még Kurt és Marianne Johansen, Johanne nagyszülei laktak. Amikor Edda munkába állt, Johanne még gyerek volt, és csupán látogatóba járt ide, csak később költözött a villába. Mostanra már csak ők ketten maradtak. Két öregasszony egy régi villában.

– Mi? – ismételte Edda. – Mit akarsz csinálni?

– Semmit – nézett rá hanyagul Johanne. – Tulajdonképpen semmit. Talán elolvasom a Moby Dicket. Vagy rendezem a fényképalbumaimat. Vagy süteményeket sütök. Meglátjuk. A fő, hogy pihenni fogok.

– Akkor hamarosan elkezdesz unatkozni – vetette ellen Edda. – És kövér leszel. Ezenkívül soha nem tudtál sütni. Keresned kell valamilyen hobbit és néhány barátot. Különben különc vénasszony leszel. És feledékeny. Apropó, nem akarod visszahívni Luisét?

Johanne felvonta a szemöldökét. Ő már különc volt, legalábbis annak a néhány embernek a véleménye szerint, akik még a családtagjai közül megmaradtak. Akiknek a társaságát, amennyire tudta, kerülte. Szülei és nagyszülei meghaltak, testvére nem volt. Megmaradt neki a nehézkes, öregek otthonában élő Friedrich bácsi, annak a lánya, Luise és a férje, Thilo-Alexander, valamint immár felnőtt gyermekeik, Henner és Emma. Közülük Johanne csak Emmával állt rokonságban, ugyanis a mogorva Hennert Thilo-Alexander hozta a házasságukba. Borzasztó család voltak, akikről Johanne legszívesebben nem vett volna tudomást. Bár többnyire ezt tette. Kivéve, amikor Luise felhívta. Mintegy végszóra, odalent az előszobában csengett a telefon.

– Ő lesz az – mondta azonnal Edda kárörömmel. – Ma nem fogod megúszni.

– Gyors leszek – állt fel elszántan Johanne, és kisimította a kardigánját. – Mindjárt visszajövök.

A telefonbeszélgetés valóban csak pár percig tartott, aztán Johanne a fejét csóválva tette le a vezeték nélküli kagylót, és visszatért.

– Nos? – kiáltott le neki Edda odafentről. – Mit akart tőled?

– Semmi olyat, amit én akarok – hangzott Johanne felelete. – Tudod, mi a baj? Hogy az emberek egyre ostobábbak.

2

Luise ujjaival idegesen babrált a hosszú gyöngyláncával, miután a telefont dühösen levágta a télikert asztalára. Unokanővére egyre furább, fel nem fogja az ember, hiszen csak egy egyszerű kérdést tett fel neki. Lehetetlen, tényleg lehetetlen. Hirtelen apró reccsenés hallatszott, majd a következő pillanatban a gyöngyök a földre hullottak.

– A francba – kiáltotta Luise, és hiába próbálta kezével elkapni az értékes darabkákat. – Nem, nem, nem.

Azonnal letérdelt, hogy összeszedje a mindenfelé guruló gyöngyöket.

– Emma! – Néhány golyócska begurult a szekrény mögé, soha nem fogja megtalálni az összeset. – Úristen, Emma! A füleden ülsz?

– Mi van?

Lánya becsoszogott a télikertbe, rágózva, arca előtt az elmaradhatatlan mobiljával, és egy pillantást se vesztegetett a környezetére. Nem érdekelte sem földön kúszó anyja, sem pedig a lélegzetelállító kilátás a virágzó kertre és mögötte az Elbára.

– Segíts keresni. A gyöngyláncom elszakadt, még a nagymamától kaptam, nem is sejted, mennyit ér.

– A gyöngyök könnyeket jelentenek – mondta unottan Emma, és idegesítő lassúsággal leguggolt. – Remélem, nem vagy babonás.

– Ne beszélj ostobaságokat, tedd le a mobilodat, és segíts. – Luise az első gyöngyöket az asztalon álló üvegtálba tette, majd óvatosan továbbmászott. – És mindez csak azért, mert már megint Johanne miatt izgatom magam. Csak annyit kértem tőle, hogy hívja fel a nevemben Renate barátnőjét, és emlékeztesse a visszajelzésre. De nem, ő nem fogja. Csak azt hajtogatja, hogy neki nincs dolga az ünneppel. Lehetetlen ember.

– De hát nincs is dolga vele. – Emma két gyöngyszemet ejtett az üvegtálba. – Hiszen ez a ti ünnepetek. Minek kellene neki körbetelefonálnia?

– Mert ő személyesen ismeri Renate Michaelsent. – Luise hasra feküdt, hogy kezével a szekrény alatt tapogatózhasson. Úgyhogy csak tompított hangon tehette hozzá: – Ő a Michaelsen Kikötői Bár vezetője, ahol a fogadást akarjuk tartani. Én pedig már kétszer is próbáltam felhívni, hogy visszajelzést kapjak a bejelentett személyekről, de Michaelsen sosincs ott. És vissza se hív. A végén még beleőrülök. Ezért akartam megkérni erre az apró szívességre Johannét. Nyúlj be a szekrény feléd eső oldala felől, te jobban hozzáférsz.

– Fehér póló van rajtam – ellenkezett felháborodva Emma. – A padló pedig csupa por.

– Igen? Akkor hozd a porszívót. – Luise újra felült, és dühös pillantást villantott a lányára. – Ha a hölgynek túl koszos, akkor lesz szíves feltakarítani. Te itt már semmit nem csinálsz.

– Miért csinálnék? – vont vállat Emma. – Arndt asszony talán szabadságon van?

Luise összeszorította az ajkát, és elszámolt tízig, mielőtt válaszolt:

– Arndt asszony csak heti egy alkalommal jön. Mit gondolsz, közben itt ki takarít?

– Senki – fújt egy rágóbuborékot Emma –, különben nem lenne olyan poros. Mennem kell, anyu, nincs időm a gyöngyeidet keresni. Viszlát!

Ezzel a végszóval sarkon fordult, és kisétált a télikertből. Luise egy székbe kapaszkodva felhúzódzkodott, és sietve követte.

– Emma, azt hiszem, sürgős beszédünk van egymással.

– Az egyetemre kell mennem, bocsi. – Emma már a bejárati ajtónál volt, a kulcsáért és egy dzsekiért nyúlt, és csak egy pillanatra fordult vissza: – Sok sikert a kereséshez! Viszlát!

– Nem mehetsz most el, te…

Emma már kinyitotta az ajtót, de egy lépést hátrált, amikor hirtelen szembe találta magát egy nővel, aki épp a kilincsre tette a kezét.

– Ó, van is itt valaki, akivel keresheted a gyöngyöket. Szia, Franziska!

Luise dühös és Franziska döbbent tekintetétől kísérve kiment a nyitott garázsba, és elővette a versenybiciklijét.

– Akkor csáó!

Legördült a kihajtón, és mire bárki bármit mondhatott volna, már bekanyarodott a sarkon.

– Bosszúságok a paradicsomban? – Franziska ránézett Luiséra, és idegesen elmosolyodott. – Mit művelt Emma a hajával? Hova lettek a szép tincsei?

Luise csak vállat vont.

– Neki így tetszik. Kérsz egy kávét?

Egyáltalán nem állt szándékában elmondani a szomszédjának, Franziskának, hogy Emma rózsaszín haját a rövid lófarokkal együtt egyszerűen borzalmasnak tartja. Ráadásul meg volt róla győződve, hogy lánya kizárólag azért csináltatott ilyen frizurát, hogy őrületbe kergesse az anyját. Kicsivel az ezüstlakodalmuk előtt.

– Igen, kérek.

Franziska már be is ment a házba. Luise elgondolkodva követte. Emma természetesen nem az egyetemre ment, oda soha nem biciklivel ment, az Elba menti elővárosokon át az túl messze lenne. Valószínűleg már megint valami pasikkal lóg a Schanzén, dobozos sört isznak, és ostobaságokat beszélnek. A kölyökre mostanában sehogy nem tudott hatni.

– …egy félév külföldön. Emma is szeretne menni?

– Tessék?

Luise megtorpant, addig egyáltalán nem is figyelt oda. Szomszédja a dizájnerkonyha főzőszigeténél állt, kihúzta magának a két bőrborítású bárszék egyikét, és most ráült. Kérdőn nézett Luiséra.

– Azt kérdeztem, hogy Emma szeretne-e külföldön tanulni. A mi Sophie-nk októberben egy évre Londonba megy. Cserébe viszont Titus nyáron hazajön Bostonból. Hála istennek! Gyerekek nélkül olyan üres az a nagy ház – nevetett kissé erőltetetten. – De hát kinek is mesélem, hisz igazi tyúkanyó vagy. Hogy halad Emma a tanulmányaival?

Luisénak egészen konkrétan sejtelme sem volt róla, hogy egyáltalán hányszor látta Emma az egyetemet belülről. Neki jóformán már semmit se mondott el. Talán azokon a napokon, amikor nem volt odahaza, az utcákon csatangolt, kisboltokat fosztogatott, esetleg öregasszonyokat zsebelt ki a buszmegállókban, vagy… Luise összerezzent, amikor meglátta Franziska kíváncsi arcát, és hangsúlyozott boldogsággal azt felelte:

– Ó, nagyszerűen. Tanárnak tanul, és láthatóan ez pont neki való. Sokat van távol, együtt tanul a diáktársaival, gyorsan teremt kapcsolatokat, minden prímán megy. Milyen volt a vakációtok? Még semmit nem meséltél róla.

Ez bevált. Franziska azonnal elkezdett mesélni a drága andalúziai golfhotelről: milyen fontos embereket ismertek meg; mint mindig, most is bosszankodott a személyzet és az instabil internetkapcsolat miatt; megemlítette azokat a luxuséttermeket, amelyekben a mindenféle barátaikkal étkeztek, és elcsacsogta mindazon divattervezők nevét, akiknek ruháit elképesztően alacsony áron vette meg a különféle spanyolországi butikokban.

Luise csak fél füllel hallgatta; már jól ismerte Franziska és férje útleírásait, amelyekben mindig ugyanazokról esett szó, így nem kellett a részletekre figyelnie. Mégis jobb volt, ha pletykás szomszédasszonya beszélt, mintha kérdezett volna. Luise amúgy se tudott volna mit felhozni sikeres ügyvédi irodájukkal és két, igen tehetséges, szép gyermekükkel szemben. Sophie és Titus jól nevelt volt, sportoltak, jól néztek ki, és már most a megfelelő körökben forogtak; míg Emma épp mindennel szembement, amit a szülei tettek. Féltestvére, Henner, a lenyalt hajú, túlsúlyos fiú, szintén nem az a mintagyerek volt, akivel Luise villoghatott volna. Erre nem is vágyott, hiszen őt Thilo-Alexander hozta a házasságukba. Akkoriban tízéves volt, az anyjával élt, és szerencsére csak minden második hétvégét töltötte náluk. Ilyenkor gyerekes gonoszsággal bojkottált és tett tönkre mindent. Luiséval szemben kezdettől fogva ellenszenvet tanúsított, és az érzés kölcsönös volt. Ezen az elmúlt huszonöt év semmit se változtatott.

– …és most az újdonsült ismerőseinkkel ősszel Dél-Afrikába utazunk – folytatta Franziska. – Ők szerveznek meg mindent, párszor voltak már ott, kiismerik magukat. Én pedig mindig el akartam jutni oda, Afrikában még soha nem jártam, itt az ideje. Reinhardtot viszont csak az győzte meg, hogy hallotta, hogy a hotelben golfozni is lehet. Akkor nyomban egyetértett velem.

– Csodás – felelte Luise némiképp rezignáltan, és azonnal valamivel több lelkesedést erőltetett magára. – És az a sok állat, ami ott látható!

– Igen – bólintott hanyagul Franziska, és körbenézett. – Nem feltétlenül vágyom egy szafarira a hőségben, de természetesen ki nem hagynám. Mi van azzal a kávéval?

– Ó, bocsánat. – Luise azonnal elindult, és bekapcsolta a nagy ezüstszínű gépet. – Tejeskávét, kapucsínót vagy latte macchiatót kérsz?

– Kapucsínót. Zabtej van?

– Persze – nevetett lágyan Luise. – Emma nem is iszik mást.

Miközben várta, hogy a gép elérje az üzemhőmérsékletet, megkérdezte:

– Akarsz valami konkrétat? Vagy csak kávézni jöttél?

– Ó, istenem, annyira belemerültünk a beszélgetésbe – hajolt előre Franziska –, hogy kis híján megfeledkeztem róla. Az ezüstlakodalmatokról van szó. Reinhardtnak pénteken még dolga van Frankfurtban, a gépe pedig csak szombat délután 13:45-kor száll le. Korábban semmiképp nem tud jönni. A fogadást a Michaelsen Kikötői Bárban rendezitek, vagy a hajóra megyünk ünnepelni? Az mikor indul? Hogy Reinhardt utánunk jöhessen.

– A fogadás tizenegy órakor kezdődik. – Luise kivette a zabtejet a hűtőből, és beleöntötte a tejhabosítóba. Már a szagától rosszul lett. – Akkor kihúzom a férjedet a listáról. Csak tizennyolc órakor szállunk fel a hajóra. Kimondottan azért terveztem így, hogy a fogadás után még át lehessen öltözni, vagy ledőlni egy kicsit. Hiszen már egyikünk se lesz olyan üde.

Egy szalvétával a levegőt legyezte maga körül, hirtelen úgy érezte, a konyhában őrülten meleg van.

– Ki tudnád nyitni magad mögött az ablakot? Menten elolvadok.

– Még nem vagy túl a változókoron? – nézett rá Franziska elkerekedett szemmel. – Nekem alig vannak tüneteim, mióta hormont szedek. Neked is azt kéne, hisz ez az izzadás kellemetlen. Akkor én egyedül jövök a Michaelsenbe. És csak a hajóra szállunk fel ketten. Nagyszerű. Egyébként Reinhardt kérdezte, hogy miért bérel Thilo-Alexander idegen hajót. Van nektek is saját hajótok.

A kapucsínó elkészült, Luise kivette a csészét a gépből, és kakaóport szórt a tejhabra.

– Tessék – mondta, és odatolta a csészét Franziskának. – És mit feleltél neki?

– Azt, hogy a ti rozzant teknőiteken nem lehet szép ezüstlakodalmat rendezni. – Franziska egy pillanatra elakadt, aztán folytatta: – Hát igen, a hajóitok jók a kikötői körutakhoz, amit a turisták úgy szeretnek, de ünneplésre nem valók. Ezt nemrég maga Thilo-Alexander mondta.

Luise kurtán bólintott, aztán azt mondta:

– Egy háromárbócost béreltünk. Olyan hajónk nekünk nincs. De ti tulajdonképpen már utaztatok velünk? Úgy értem, valamelyik bárkánkon? Vagy valamelyik utasszállítónkon?

– Minek? – nevetett Franziska. – Gyerekkoromban már olyan sok kikötői körúton voltam, hogy többre nincs szükségem. Pláne nem olyan turistahajókon, ahol mindennek virsli- és sörszaga van. Thilo-Alexander nagyon jól tette, hogy kibérelte azt a csinos hajót. Megadja a módját. Az interneten megnéztem a képeket róla. Nagyszerű, igazán nagyszerű.

Luise csodálkozott, hogy Thilo-Alexander feltétlenül ezt a hajót akarta kibérelni. Ha rajta múlt volna, a Kikötői Halász vendéglőben ünnepeltek volna, nem az Elbán. De a férjének az volt a véleménye, hogy egy hajóscsaládhoz ez illik. Mindamellett semmiképp nem az egyik saját hajóján akarta megszervezni az eseményt, hisz az emberek azt gondolhatnák, hogy spórolni akar. De rozzant teknőkről soha egy szót se ejtett.

Franziska kiitta a kapuccsínóját, és hangosan letette a csészét.

– Köszönöm a kávét, de most mennem kell. Reinhardt fél óra múlva hazaér, én pedig sushit rendeltem, amit még el kell hoznom. Holnap a pilatesórán találkozunk, ugye? – Némiképp körülményesen felállt, Luise felé hajolt, hogy a füle mellett belepusziljon a levegőbe. – Nem kell kikísérned, ismerem az utat. Akkor holnap, csáó!

Luise hallotta a magassarkúja kopogását az előszobában, majd a bejárati ajtó csukódását. Rozzant teknők. Talán igaza van, Luise egy örökkévalóság óta maga se járt hajón. De mégis az ő családja volt, akik a hajótársaságot alapították, és ezért nehezen viselte, ha idegenek rosszakat mondtak róla. Hiszen az övé is volt.

Fél órával később Luise az utolsó gyöngyszemet is bepottyantotta az üvegtálba. Remélte, hogy mindet megtalálta, máskülönben, ha szerencséje van, takarítás közben Arndt asszony fogja megtalálni a maradékot. Miközben felállt, halk nyögéssel megtámaszkodott az asztal szegélyében, s ugyanebben a pillanatban hallotta, hogy valaki jön az előszobában.

– Emma?

– Nem, én vagyok, szükségem van a dokumentumokra apa íróasztaláról.

Luise egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán lassan átment a télikerten, és megállt az ajtóban.

– Már megkértelek rá, hogy csengess, ahelyett hogy csak úgy egyszerűen beállítasz. Heverhetnék meztelenül is a kertben.

Mostohafia megállt a lépcső alján, és kifejezéstelenül nézett rá.

– De az nem az én problémám. Csak egy mappát akarok elvinni, és már itt se vagyok.

Henner feltrappolt Thilo-Alexander irodájába, miközben Luise a tekintetével követte. Ingje gyűrött volt és izzadt. Le kellene adnia pár kilót, gondolta. A pasi még negyven sincs, és már szuszog, miközben felfelé megy. Emmánál szerencsére Luise génjei domináltak, így lánya karcsú volt és izmos, jobban hasonlított a nagyanyjára, mint az apjára. Hennerrel kevés közös vonásuk volt.

Megfordult és visszament a télikertbe, amelynek nyitott ajtajánál megállt, és az ápolt pázsit és a fehér tulipánágyások felett az Elbára nézett. Épp a Johansen hajótársaság egyik bárkája haladt el, ő pedig követte a tekintetével, és eldöntötte, hogy hamarosan újra felül az egyikre. Abban reménykedett, hogy annyira nem rossz, ahogy Franziska állítja.

Henner nehéz léptei a lépcsőn idáig elhallatszottak. Luise megfordult, és látta, ahogy jön felé.

– Akkor már megyek is – mondta, és nem vette le a szemét a kezében tartott mappáról. – Most már heverhetsz meztelenül a kertben.

– Nagyon kedves tőled – felelte Luise fagyos hangon. – És ezúttal megkérnélek rá, hogy hagyd itt a kulcsodat. Egyáltalán, nem is tudom, minek van rá szükséged. Tudsz csengetni, ha akarsz.

– Apám adott nekem kulcsot, nyilván megvolt rá az oka – nézett rá Henner arrogáns vigyorral. – Kérdezd meg tőle, ha megjön.

– Csak holnap jön, mert Kielben van egy tárgyaláson. Egyébként pedig ez itt az én házam és az én kulcsom.

– Tárgyalás Kielben? – Henner felvonta a szemöldökét, és elvigyorodott. – Ezt mondta? Nos hát… Mostohaanyám, legyen szép napod! Szia!

– Mit…

Luise nem fejezhette be a mondatát, mert az ajtózár bekattant Henner mögött.

3

Johanne kinyitotta a szemét, és fejét az ébresztőóra felé fordította. Három perc múlva hat. Az óra mindig hatkor csengett, és mint mindennap, ő három perccel korábban felébredt. Az ablakra nézett, és azon tűnődött, milyen érzés, hogy nem kell többé felkelnie. Egyszerűen maradhat fekve. Melege lett, lehúzta a takarót, és próbált tovább aludni. Egy rigó a ház előtti hársfán dalolni kezdett. Johanne valahol olvasta, hogy a városi madarak hangosabbak, mint a vidékiek, mert túl kell harsogniuk az utcai zajokat. Ez a rigó mindent túlharsogott.

Johanne oldalra fordult, és elrendezte a párnáit. Ha így feküdt, fájt a háta, ezért visszagördült, és felhúzta a térdét. Aztán ismét kinyújtotta a lábát, és a mennyezetre bámult. Teljesen ébren volt, kint meg ez a madár rikoltozott. Az ébresztőórára nézett: 6:10. Most a rigó igazán rázendített. Ha nem lenne ilyen meleg, becsukhatná az ablakot. Akkor ugyan nagyobb lenne a csend, de a meleg is. Túlságosan meleg, hogy aludni lehessen. Ezenkívül a hólyagjában is nyomást érzett. Gyorsan felült. Miért is határozná meg a nyugdíj, hogy mikor keljen fel? Micsoda hülyeség ez?

Határozott mozdulattal a hálóköntöséért nyúlt, magára kapta, és a mosdóba ment, majd a konyhába, hogy mint minden reggel, bekapcsolja a kávéfőzőt. Ahogy megnyomta a gombot, és elindult volna, hirtelen megtorpant. Nem kell felöltöznie. Sok millió másik nyugdíjashoz hasonlóan ő is megihatná az első kávéját hálóköntösben. Teljesen lazán, nem gondolkodva azon, hogy el kell érnie a buszt. Habozva leült az asztalhoz, állát a kezére támasztotta, a bugyogó kávéfőzőt nézte. Mindig ilyen lassan készült a kávé? Van annál unalmasabb tevékenység, mint a kávéfőzőt bámulni? Úgy döntött, ehelyett inkább elhozza az újságot a postaládából. Ezt eddig csak azután tette meg, hogy felöltözött, ez akkor jutott eszébe, amikor már a bejárati ajtó előtt állt. Habozva nyitotta ki, és tett egy lépést a postaláda felé. Senki nem volt az utcán, gyorsan kivette az újságot, aztán visszasurrant a házba. Elvégre is kora reggel senki nem akart hálóköntösös öregasszonyokat látni. Ahogy feltehetően a nap további részében sem.

A lágy bugyborékolás hangos gurgulázásba ment át, annak jeleként, hogy a kávéfőző lassan végez. Miközben Johanne a végső szisszenést várta, kihajtogatta az újságot, és átfutotta a szalagcímeket. A világ megbolondult, mindennap történt valahol valami katasztrófa, valaki becsavarodott, vagy panaszkodott valami miatt. Néha örült neki, hogy már olyan öreg, hogy nincs sok hátra. Felemelte a fejét, és kitekintett az ablakon az elvadult kertre, amely egyáltalán nem illett ehhez az előkelő hanza stílusú utcához. Tulajdonképpen az volt a helyzet, nemcsak kevés volt neki hátra, hanem a legtöbb dolgon már túl volt. Nyugdíjas lett. És tényleg itt ült hálóköntösben, egyetlen célja pedig az volt, hogy megigya az első kávéját. Amikor végre a teli csészével a kezében visszafordult az újsághoz, a helyi hírek között nyomban a szemébe ötlött az első cím: A Hercegnő ünnepélyes első útja. Sigi Schröder, a bárkakirály új kirándulóhajóval bővítette a flottáját.

Johanne a homlokát ráncolta, és átfutotta a cikket. Sigi Schröder, a bárkakirály? A nagyapja forogna a sírjában, ha ezt tudná.

– Miért vágsz olyan mogorva képet? – Az ajtóban hirtelen ott állt Edda, sötétbarna ruhája felett fehér köntöst viselt. – Jó reggelt, Johanne! Még nem öltöztél fel.

Az utolsó mondata csodálkozó ténymegállapítás volt.

– Jó reggelt! – kapta fel a fejét Johanne. – Nekem se tetszik így. Azonnal megyek a fürdőbe, és felöltözök.

– Minek? – Edda fogott egy csésze kávét, és leült Johannéval szemben. – Nem kell az irodába menned. Nyugdíjasok milliói isszák a kávéjukat hálóköntösben. Mi van Sigi Schröderrel?

Majdnem kificamította a nyakát a próbálkozásban, hogy elolvassa a cikket. Johanne odatolta az újságot az asztalon.

– Már megint bővítette a flottáját, és most bárkakirálynak titulálták. Az az idióta. El sem hiszem.

Johanne figyelte Eddát, ahogy az az ajka közé szorított nyelvvel átolvasta a cikket. Edda a hatvanas évek közepe óta lakott ebben a házban, mióta Johanne nagyszülei, Kurt és Marianne alkalmazásba vették a fiatal, egyedülálló asszonyt. Edda kicsivel azután veszítette el az anyját, hogy elmenekültek Kelet-Poroszországból, apja elesett a háborúban. Emiatt a nagynénjénél nőtt fel, aki ellenkezve, és csak kötelességből vette őt magához. Ezért aztán Edda boldog volt, hogy vezethette ennek az úri villának a háztartását, ahol még egy kis lakást is kapott a tetőtérben.

Már az első évben áldásnak bizonyult Marianne és Kurt számára, mígnem hirtelen közölte, hogy terhes. Johanne a mai napig bámulatosnak tartotta, ahhoz képest milyen lazán tették túl magukat őskonzervatív nagyszülei ezen a helyzeten. Mindezt csak azzal lehetett magyarázni, hogy Edda volt a tökéletes házvezetőnő, akinek szolgálatairól Johansenék semmiképpen nem akartak lemondani. Sőt még a gyerekét is elfogadták. A kis Paula ebben a házban nőtt fel, apjára soha egy szót se vesztegettek. Lassan mindannyian megszokták a kislány jelenlétét, aki anyjával a tetőtéri lakásban élt.

Paula, aki immár ötvenöt éves volt, és szintén egyedülálló anya, egy büfét vezetett a mólóknál, és soha nem érdekelte igazán a nemzője.

– Nyilván egy pöcs volt – mondta valamikor Johannénak. – Máskülönben Edda mesélt volna róla valamit. De nem mond semmit. És én már nem kérdezem. Néha jobb, ha az ember nem tudja a részleteket.

– Hogy mi válhat egy ilyen kövér, ostoba fiúból. – Edda félretolta az újságot, és megcsóválta a fejét. – A Sigi. Paula és ő egy osztályba jártak, Siginek taknyos volt az orra, és állandóan bőgött. És árulkodott. Hülye gyerek volt, akiről Paula állandóan beszélt. Különben nem tették volna át máshova. És most tessék.

– Őrület – nézett rá Johanne. – Most őt nevezik bárkakirálynak, Paula pedig sült krumplit árul. A világ nem igazságos.

– Mi a bajod a sült krumplival? – kérdezte rögtön Edda. – A büfévezetés nagyon tisztességes munka.

– Természetesen – mondta sietve Johanne –, csak nem hangzik olyan jól, mint a bárkakirály. Mindegy, megyek öltözni.

– Ez itt micsoda tulajdonképpen? – Edda egy az asztalon heverő fekete mappára mutatott. – Már tegnap is itt volt. Eltehetem?

Johanne futó pillantást vetett rá.

– Egy lista van benne, és a hozzá tartozó iratok.

Edda értetlenül nézett rá, és felvonta a vállát.

– Mi? Milyen lista?

– Lista mindarról, amit el kell végeznem a nyugdíjaskorom első hetében – magyarázta türelmesen Johanne. – Szeretem, ha van rendszer az életemben, ezt te is tudod.

Edda már ki is nyitotta a mappát, fogta a legfelső lapot, és elkezdte hangosan olvasni:

– 1. Fodrász. 2. Időpontkérés Eddának az ortopédiára. 3. Festő a bejárati ajtóhoz. 4. Hobbit keresni. 5. Sebastian Kruse (újságíró), felhívni.

Edda lassan felemelte a fejét és Johannére bámult.

– 4. Hobbit keresni? – Újra belelapozott a mappába. A fodrász és az ortopédorvos, valamint egy festőcég névjegyei után Johanne egy jegyzéket tett a mappába a népfőiskolákról, amelyet most Edda felemelt. – Be akarsz iratkozni valamelyik tanfolyamra?

– Igen, talán – vont vállat Johanne. – Megtanulhatnék egy nyelvet, vagy varrni, vagy fényképezni.

– Te? – vonta fel a szemöldökét Edda. – Varrni? Arra kíváncsi leszek. És ki az a Sebastian Kruse?

– Egy újságíró, aki a Kurt Johansen Hajótársaság századik születésnapjáról akar írni. Szüksége lenne régi fényképekre nagyapámról, a fiairól és a hajótársaságról. Luise adta meg neki a címemet, és mondta, hogy még mindig Kurt egykori házában lakom, és hogy a pincém tele van dobozokkal és iratokkal. És hogy én ismerem a cég történetét. Luise soha nem törődött vele igazán.

– Az a sok régi poros holmi a pincében? – Edda szeme elkerekedett. – Remélem, senkit nem engedsz le oda. Mit fog gondolni, aki meglátja? Hogy néz az ott ki!

– Mint egy pincében – felelte Johanne. – És természetesen nem engedem le oda. Ha lesz időm, keresek neki pár régi képet, ez minden. A hajótársasághoz nekem semmi közöm, mit mondhatnék neki?

– A részvények közel negyede a te neveden van – ellenkezett Edda. – Nagyon is sok közöd van hozzá.

– Csak papíron – húzta ki magát Johanne. – Szerencsére, különben egyeztetnem kéne Thilo-Alexanderrel, azt pedig nem élném túl.

– Ő nem élné túl – helyesbített Edda. – Én még mindig rossznak tartom, hogy mindent ráhagytál Thilo-Alexanderre. Paula nemrég mesélte, hogy a kikötőben rengeteg pletyka kering. Róla és a társaságról. És a hírnevéről.

– Edda – legyintett Johanne a mondottakra –, tudod, hogy utálom ezt a témát. Friedrich bácsi birtokolja a cég részvényeinek ötvenegy százalékát. Luise és én vagyunk a maradék tulajdonosai, Luise férje pedig vezeti az üzletet. Ennyi. Ránézünk, és minden évben kapunk egy kis pénzt a számlánkra. Ez mindig így ment. Nekem pedig nem áll szándékomban, hogy ezen bármit is változtassak.

Gyorsan felállt.

– Most felöltözök. Utána pedig megcsinálom, ami a listámon áll. Legalábbis az elsőtől a harmadik pontig.

– Egyébként meghívtam vacsorázni Paulát és Fridát. – Edda lesöpört néhány morzsát az asztalról. – Frida tegnap jött meg Flensburgból. A gyereknek nyári szünete van, és szeptember végéig Hamburgban marad. Hát nem szép? Mindketten hétre jönnek, hogy megünnepeljék a nyugdíjazásodat. Azt mondtam nekik, hogy nem kell virágot hozniuk, mert nyilván nagyon szépeket kapsz búcsúzásul. Ebből semmi se lett. De nyomban rákérdezhetsz a Thilo-Alexanderről szóló pletykákra.

– Fridával és Paulával garantáltan nem fogok Thilo-Alexanderről beszélni, Edda – csóválta a fejét Johanne. – A gyereknek mindent el kell mesélnie a hajózási tanulmányairól, és arról, hogy mi mindent látott még. Paulának pedig a büfében egész nap beszélgetnie kell, este nyilván nem lesz már kedve mindenféle vad pletykák terjesztéséhez. A pletykálkodás egyébként is azoknak való, akiknek unalmas az életük. Ha le akarod győzni a saját unalmadat, akkor csinálhatsz nyugodtan reggelit.

Megkötötte a hálóköntöse övét, és kiment a konyhából.

Amikor tusolás után a ruhásszekrénye előtt állt, és még mindig azon gondolkodott, hogy egy nyugdíjas asszony ruházata látványosan különbözik-e egy titkárnőjéétől, pillantása azokra a fényképekre esett, amelyek bekeretezve álltak egy kis komódon. Egyik a szüleit, Ingát és Johannest ábrázolta, ahogy Johannéval együtt egy stégen álltak, és a fényképezőgépbe mosolyogtak. Akkoriban tizenhat éves volt, esetlennek látszott, hosszú, vékony lábaival langalétának tűnt, szőke haja minden irányba elállt, de szeplős arcán széles mosoly ült. Alig mutatott hasonlóságot a sötét szemű Inga Johansennel, úgy nézett ki, mint az apja, és tőle örökölte a víz iránti szeretetet is. Úgy érezte, gyerekkora minden szabad percét csónakban töltötte.

– Az én elbai kislányom – mondta valamikor az apja. – Vízre születtél, egyszer majd a te szavad fog számítani a hajótársaságnál, és jobban fogod csinálni, mint Friedrich és én.

Ez volt az egyetlen olyan ígérete, amit Johannénak tett és nem tudott betartani.

A kép durván egy évvel a vitorlásbaleset előtt készült. Akkor még senki nem sejthette, hogy egy vitorlásmutatvány közben bekövetkező árbóctörés oly hirtelen megsemmisítheti ezt a családi idillt.

Johanne a kezébe vette a képet és megnézte. Hogyan alakult volna az élete, ha a szülei nem fulladnak meg, és nem kellett volna alig tizenhét évesen ideköltöznie nagyszülei házába? Visszatette a fényképet. Mellette ezüstkeretben egy másik fénykép volt, amelyen nagyszüleivel együtt szerepelt. Szeplői alig maradtak, széles mosolya eltűnt, helyette praktikusan rövidre nyírt frizurát viselt, és komoly tekintettel nézett. Majdhogynem ijesztő volt, hogy mennyire emlékeztetett ezen a képen nagyapjára, Kurtra. A két kép között csak két év telt el, mégis világok választották el egymástól.

Hirtelen öblös kettős csengőhang zengett keresztül a házon, és riasztotta fel Johannét a gondolataiból. Ki a fene lehet az, aki kicsivel fél nyolc előtt az ajtajuk előtt áll? Ő ráadásul még alsóruhában volt.

– Edda? Meg tudod nézni? Én még nem vagyok felöltözve.

Nem kapott választ.

– Edda?

Még mindig nem felelt, úgyhogy Johanne újra magára kanyarította a köntösét, és a bejárati ajtóhoz ment, miközben a csengőszó újra végigvisszhangzott a házon.

– Igen, jövök már.

Kinyitotta az ajtót, és ekkor meglátott egy hatalmas virágcsokrot, mögötte pedig egy fiatal férfit.

– Ó.

A férfi elnézett a virágdísz mellett, és rávigyorgott.

– Az ágyból keltettem fel?

– Természetesen nem – emelte fel határozottan a fejét Johanne. – Mindjárt fél nyolc. Ez kinek jött?

– Johanna Johansennek. Bájos név.

– Johanne – javította ki, és elvette a virágokat. – E-vel. Nem a-val. Az úgy szokatlan lenne. Akárcsak a bájos, ami nem illik hozzá. Következő alkalommal pedig elég, ha csak egyszer csenget. Nem fogok rohanni csak azért, mert itt ricsajozik. Szép napot!

A férfi felszólítón nézett Johannéra. Ő visszabámult.

– Van még valami?

– Nem – lépett hátrébb a pasas, és a vállát vonogatva megcsóválta a fejét. – Önnek is.

Johanne összepréselt szájjal nézett a férfi után, aki egy kicsit túl erősen csukta be maga után a kertkaput. Biztos ez volt a büntetés az elmaradt borravalóért. Ha nem vigyorgott volna olyan hülyén, és nem használta volna a bájos szót, akkor talán kapott volna valamit. De csak akkor, ha ő fel lett volna öltözve. Így semmiképp.

A virágszörnyeteggel a karjában a konyhába ment. Bárki választotta is ezt a csokrot, nem volt megáldva jó ízléssel. Ez a virágköltemény inkább illett volna egy esküvői autó motorháztetejére, mint egy házi vázába.

– Istenem, hát ez micsoda? – Edda épp ekkor lépett ki az oldalsó szobából, és döbbenten megállt. – Olyan, mintha meghalt volna valaki.

– Igaz – felelte Johanne, és a csokrot óvatosan letette a mosogatóra. – Egyáltalán van ehhez vázánk?

– Hátul a kamrában – felelte Edda, és kíváncsian közelebb lépett. – Kitől… ó, itt egy kártya.

Johanne kivette a papírcsomagból, és felbontotta a borítékot.

Kedves Johansen asszony!

Minden jót kívánunk Önnek jól megérdemelt nyugdíjazása alkalmából, és reméljük, hogy már csak szép napjai lesznek.

A legszívélyesebb üdvözlettel:

Benjamin Gruber és minden kollégája a részlegről

Ui.: A búcsúvacsora részleteit Svenja fogja közölni Önnel, a pontos időpontot is vele egyeztetheti.

Baráti üdvözlettel:

L. G.

Johanne fejcsóválva tette le a giccses kártyát az asztalra, aztán kivett egy másik lapot is a borítékból.

Egy wellnesshétvégére szóló kupon a Spreewaldba. Két éjszaka két fő részére félpanzióval, és a nagyszerű wellnessrészleg használatával.

Johanne egész lassan leengedte a kupont, és Eddára nézett.

– Jóságos ég – mondta. – Spreewald. Ezek meghibbantak.

4

– Két darált húsos zsemle és két kávé rendel. – Paula áttolta a pulton a két tányért és poharat, és a két kikötői munkásra nézett, akik a bejárat melletti asztalnál álltak. – Halló, ti ketten, édeseim. Feldaraboljam még a zsemlét, vagy mire vártok? És ti ketten mit kértek?

A második kérdés egy fiatal párnak szólt, akik épp akkor léptek be a büfébe. Mialatt a nő átolvasta a falitáblát, és a munkások elvitték a rendelésüket, Paula rákiáltott a következő vendégre:

– Moin, Werner! Egy pohár kávé és sajtos zsemle?

– Igen, Paula, mint mindig. Köszönöm, hogy vagy? – Eloldalazott közvetlenül a fiatal pár mellett, és a pulton át a kezét nyújtotta Paulának. – Olyan üde vagy, mint a tavasz.

– Köszönöm, drágám. Ettől még kapok négy ötvenet.

– Legyen. – Werner letett egy öt eurós bankjegyet a tányér mellé és a poharáért nyúlt. – Jó lesz így. Amúgy?

– Minden szuper – mosolygott Paula, miközben rutinos mozdulattal egy nedves kendővel letörölte az asztalt, és várakozó pillantást vetett a fiatal párra. – Nos, mit kértek?

– Két kólát és egy sült krumplit ketchuppal – mondta a fiatalember. – Mennyi lesz?

– Hét ötven. – A kóláspoharakat már meg is kapta, miközben Paula az olajsütő kosarat belemerítette a forró zsírral teli sütőbe. – Leülhettek, mondani fogom, ha kész a krumpli.

Beletörölte a kezét egy törlőkendőbe, és egy pillanatra rátámaszkodott a mosogatóra. Ma egész nap pörgés volt. Mióta az első kikötői munkások útban a kompjuk felé jöttek a reggeli töltött zsemléjükért és a kávéjukért, az éhes emberek áradata nem apadt el. Most már kicsivel kettő előtt járt az idő, Paula pedig azt kívánta, bárcsak egy pillanatra leülhetne a büfé előtti padra, hogy megigyon egy kávét, és talán elszívjon egy cigarettát. De már nem sokat kellett várnia, ugyanis tizennégy órakor megjön Hakim, a kisegítője, aki néhány hónapja dolgozott nála, és akit azért alkalmazott, mert olyan szép volt a szeme. Főnyeremény volt a srác, kiválóan dolgozott, emellett nemcsak a szeme volt szép, hanem a modora is olyan jó volt, hogy a női vendégek száma egyértelműen megugrott.

Paula a kész sült krumplit egy fémtálba öntötte, rászórta a fűszerkeverékét, és felrázta egy papírdobozban.

– Kész a krumpli! – kiáltotta hangosan, aztán ismét normál hangerővel azt kérdezte: – Ki következik? Ó, csodás, Hakim, drágám! Máris beállhatsz a helyemre.

Hakim épp megérkezett, arcán a szokásos széles mosoly, és már le is vette a dzsekijét. Csak kis időre tűnt el hátul, hogy felvegye a kötényét, aztán sugárzó arccal vissza is tért.

– Gyönyörű napot, Paula! Szeretnél tartani egy kis szünetet? Süt a nap. Ezt majd én csinálom.

– Ó, Hakimom, ha te nem lennél, ki kéne találni. – Paula egy pillanatra rátette a kezét a fiú karjára, majd megkerülte, és töltött magának egy kávét. – Mindjárt jövök. Már fizettek.

A nap ragyogott, Paula mosolyogva hunyorgott, mély levegőt vett, és elégedetten figyelte a tömeget a mólóknál, ahol a büféje volt. Szerette ezt, szerette az elhaladó embereket, a távolabb lévő kikötői bárkákat, a rikoltozó sirályokat, a jegyárusokat, akik kikötői körútra csábították a turistákat, az elhaladó kompokat, szerette, hogy rápillanthatott a teherkikötő daruira, szerette az egész atmoszférát, ami csak itt létezett, és ami az otthonát jelentette.

– Moin, Paula!

– Szia, Eva!

– Paula, édesem, hogy vagy?

– Jól vagyok, Hannes, minden nagyszerű, süt a nap.

– Szia, Paula! Utána jövök egy sörre.

– Várlak, Heinzikém.

Bólintott és integetett mindenfelé, amerre jöttek-mentek a törzsvendégei. A kávéspoharát egy felfordított faládára tette, ami egy kicsivel a bejárat mellett állt, és elégedetten leült a mellette lévő kempingszékre. Már több mint húsz éve vezette a kis büfét, amelyet igen egyszerűen csak Paulának neveztek. Mindennap reggel fél hattól este nyolcig volt itt reggeli, sült krumpli, halas zsemle, currys virsli, saslik és sült hús. Akár kávé, akár a munka utáni sör mellé: itt találkoztak egymással az olajfoltos overallos kikötői munkások, révkalauzok és egyenruhás vízi rendőrök, a turisták, akik az esti musical előtt még gyorsan akartak enni egy sült kolbászt; ide járt a kompok személyzete, vagy a kikötői sétautak csiricsáré ruhás jegyeladónői. Mindig tarkabarka volt a forgatag, mindig történt valami, ő pedig mindig jelen volt mindennél.

Paula kinyújtóztatta a lábát, és előhalászott egy cigarettásdobozt köténye zsebéből. Kifújta az első füstkarikát, mielőtt másik kezébe vette volna a kávéspoharát. Csodás, gondolta, milyen szép ez a nap. Most már csak a lányának kell befutnia, és jó híreket kéne mondania, hogy minden tökéletes legyen.

– Tudod, hogy a dohányzás egészségtelen? – szólalt meg hirtelen egy mély hang nem messze tőle.

Paula kezével árnyékolta a szemét, és felnézett.

– Matthes – mondta vigyorogva, és elvette a kezét a szeme elől. – Igaz, nemrég olvastam is, hogy nem egészséges. De állítólag az sem egészséges, hogy az ember egész nap a sütő mellett áll. Vagy az, hogy egész nap bűnözőket hajkurászik, mint te. Ráadásul odakint a vízen. Bármelyik nap lelőhetnek vagy vízbe fúlhatsz.

Előrehajolt, és elnyomta a félig elszívott cigarettáját.

– Egyébként már úgyis csak titokban dohányozhatok. Frida utálja, és kiselőadásokat tart nekem. Anyám szomorúan néz rám. Ha most még a vízi rendőrség is állandóan a nyakamra jár, hogy megtiltsa, akkor már nem is telik benne örömem. Ha kérsz egy kávét, be kell menned. Hakim ott van, csinál neked egyet. Öt perc szünetet engedélyeztem magamnak, ebből még csak kettő telt el.

– Elég idős vagy már, Paula. Csak tájékoztatni akartalak. Akkor hozok magamnak egy kávét.

– Tedd azt – Paula lehunyta a szemét, és arcát a nap felé tartotta.

Általános iskola óta ismerte Matthes Krusét, a padszomszédja volt. Az iskola után néhány évre szem elől tévesztette. Valamikor Matthes visszatért Hamburgba, vízi rendőrként, és jelenleg a kikötőben szolgált. Paula kedvelte őt, sőt Matthes még szerelmes is volt belé, bár azóta már évtizedek teltek el. Időközben lett egy helyes felesége, egy lánya, egy ronda kutyája, és jelenleg Paula egyik legjobb barátja volt.

– Nos. – Matthes visszajött, és kávéspoharával egyensúlyozva óvatosan leült a faládára. – Elbír ez engem?

– Ha halkan lélegzel és nem mozogsz, akkor el.

Matthes belekortyolt a kávéjába, mialatt az elhaladó embertömeget szemlélte.

– Ez egy helyes fiatalember, ez a te Hakimod. Nem is hasonlít arra a sovány, ideges szőkére, aki előtte volt.

– Nem csak rá – felelte Paula. – Előtte a két lányt nyilván elfelejtetted. Azok megcsináltak öt sült krumplit, és ha valaki utána saslikot akart, besültek. Hakim e téren egész más ligában játszik, neki egész nap jó a kedve, és még akkor se izzad, ha lángol a bolt. Igazán szerencsés fogás. Egyébiránt képzett szakács. Ha itt a kikötőben felfutnak az éttermek, el fogják őt csábítani tőlem. De ne add ezt tovább. Soha nem fogok ilyen embert találni, a fiatalok egyike se terhelhető. Egyik se, kivéve természetesen a lányainkat.

– Hát igen – nézett rá Matthes. – Svenja tegnap este bőgve hívott fel, hogy elmesélje, Johanne Johansen csak úgy ukmukfukk befejezte a munkát a Gruber Szállítmányozásnál. Most a lányom kénytelen átvenni a munkája egy részét, amíg Benjamin Gruber nem talál valaki mást a helyére. Svenja úgy gondolja, ez embertelen. Neki sejtelme sincs róla, hogyan végzett ennyi mindent Johansen asszony a rendes munkaidejében, ő mindenesetre teljesen kikészül tőle. Idézet vége. Már majdnem úgy hangzik, mintha kiégett volna. De hát mi történt, hogy Johanne olyan hirtelen elment?

– Mert hirtelen hatvanöt éves lett – mosolyodott el hamiskásan Paula. – Így tervezte, és be is jelentette. Gruber egyszerűen csak nem akarta elhinni, hogy tényleg kilép. Én egyébként szintén nem. Egyáltalán nem tudom, mit akar most csinálni.

– Miért? Olyan álomszerű az egész. Jól kialudhatja magát, találhat barátokat, utazhat, egyszerűen kifekhet a napra. Nagyszerűen hangzik.

– Láthatóan nem ismered Johannét – ellenkezett Paula. – Én nagyon kedvelem, tényleg, ismerem hétéves korom óta. De hogy teljesen őszinte legyek, bármilyen okos is, nulla szociális érzékkel rendelkezik. Az utazás számára rémálom, az egyedüli emberi kapcsolatai Renate Michaelsen, az anyám, Frida és én. Mindenki mást kerül, beleértve a családja fura maradékát. Gyűlöli a háziállatokat és a kisgyerekeket. Az egyetlen ember, akivel szemben kicsit elérzékenyül, Frida. Az én lányom volt az egyetlen gyerek, akihez valaha hozzáért. Sejtelmem sincs róla, mit fog csinálni most, hogy többé nem megy be az irodába. Edda se tudja. Ő komolyan aggódik, hogy Johanne csak ülni fog egy széken a konyhában, és meghülyül.

– Nana – nevetett fel Matthes. – Eltúlozzátok. Talán még belevág valamilyen teljesen őrült hobbiba. Nyugdíjaskorban páran igazán felpörögnek. Nézd csak – mutatott hirtelen állával a víz felé. – Sigi Schröder új hajója. Szép, mi? És nagy.

Paula hunyorgott és kelletlen elismeréssel bólintott.

– Nem rossz teknő – mondta. – Csak azon tűnődöm, hogy történhetett, hogy az osztály hülyegyerekéből bárkakirály lett. Amilyen ostoba volt mindig is. Ha nem hagyjuk, hogy másoljon rólunk, megbukott volna negyedikben. Gondoltad volna ezt?

– Nem. De valahol mindig ravasz volt. És egy pióca. Most a többi bárkatulajdonos gyengeségeiből profitál. Emellett pofátlanul átcsábítja tőlük az embereiket, ami nem jó tulajdonság. De minket ez nem érint. Ó, nézd csak, ki jön ott. Szia, Frida!

– Szia, Matthes! – Frida, aki kék ruhát viselt, szőke haját pedig szigorú lófarokba kötötte, gyorsan megérintette a karját, majd az anyjához hajolt, hogy arcon csókolja. – Szia, anyu! Hát itt nálad nem történik semmi, hogy csak úgy üldögélhetsz idekint? Mondd csak – szimatolt felé hirtelen –, te dohányoztál?

– Hozz valamit inni magadnak, kincsem. Hakim odabent van. Milyen volt?

– Mindjárt elmesélem, hozok egy kólát. Te pedig dohányoztál, az egészségtelen.

Ezzel elindult az ajtó felé, Paula pedig utánakiáltott:

– Ne légy olyan szigorú, az anyád vagyok.

Matthes utánanézett, aztán Paulát vizsgálgatta.

– Ember el nem hinné nektek, hogy anya és lánya vagytok.

– A lábunk. – Paula feketére festett rövid haja alól kivillant zöld szeme, Matthesre pillantott. Vállpánt nélküli felsője, amelyet most viselt, szintén fekete volt, és látni engedte karjának számtalan tetoválását. – A lábunk egyforma. Félreismerhetetlenül. Egyébként ő valamivel finomabb. És derekabb. Nem tudom, kitől örökölte. Az apjától nem. Legalábbis én azt hiszem. Nem ismertem őt elég ideig, csak két hétig a strandon. És? – fordult meg, amikor Frida visszajött. – Milyen volt Gehrkénél? Mikor kezdhetsz?

Frida letett egy magával hozott széket, és leült rá.

– Az a hülye Gehrke elutasított. – Mattheshez fordulva folytatta: – Jelentkeztem a Johansen Hajótársasághoz hajókapitánynak. Azonnali kezdéssel, amíg újrakezdődik az egyetem. Úgy gondoltam, kereshetnék egy kis pénzt. De nem akarnak engem.

– Mi? – bámult rá megütközve Paula. – Miért? Valaki mostanában azt mesélte, hogy Thilo-Alexander Gehrke kétségbeesetten keres magának embereket. Máskülönben nem mondtam volna neked.

Frida vállat vont, a kólásüveget a szájához emelte, és ivott. Amikor újra leeresztette az italt, azt mondta:

– Csak a fia volt ott, Henner Gehrke. Ő azt mondta nekem, hogy van elég hajókapitányuk, de a büfében akár azonnal kezdhetnék. Az interjú után még elmentem mosdóba, és amikor visszafelé elmentem az irodájuk előtt, már ott volt az apja. Az azt mondta, nem akar nőt a kapitányi hídra, az csak nyugtalanságot szülne.

– Mekkora seggfej – fakadt ki Paula. – Ez felfoghatatlan. És te árusítsál virslit és sört a bárkákon? Képzett hajóskapitány vagy, olyan pedig nem minden bokorban terem. Akkor inkább dolgozz nálam.

– Neked ott van Hakim – felelte mérgesen Frida. – És én már örültem a kikötői sétahajózásoknak. Baszki.

– De lehet, hogy még szükségem lenne valakire. Habár… a büfében sok kárt okoznál.

– Sigi Schröder – kapcsolódott be Matthes. – Megbízható forrásból tudom, hogy sürgősen keres legalább három kapitányt. Nála pedig már dolgozik néhány nő a hídon. Megkérdezzem?

– Sigit? – kapta fel a fejét döbbenten Paula. – De hát épp ő volt a téma az imént.

– Igen, de az emberei elégedettek vele. Frida a hídon akar lenni, én pedig szólhatok pár szót az érdekében. Ő ugyanis nem akarja elrontani a viszonyát a vízi rendőrséggel.

– De erről Johanne nem tudhat, ő gyűlöli a pasast – harapott az alsó ajkába Frida. – Sigi Schröder nem a Johansen Hajótársaságnál tanult, és Johanne nagyapja nem rúgta ki, amiért olyan gusztustalanul viselkedett?

– Annak száz éve – nézett a lányára Paula. – Egy örökkévalóság. Már alig néhányan emlékeznek erre. De te akarnád?

Frida bizonytalanul tekintett előbb az anyjára, majd Matthesre, végül azt mondta:

– Ő a konkurencia. Johannénak nem szabad megtudnia.

– Valahogy meg fogja tudni. – Matthes felkászálódott a ládájáról, és letekintett a két nőre. – A kikötőben sokat pletykálnak. De azt gondolom, együtt tud élni ezzel. Elvégre is, neki semmi dolga a Johansen Hajótársasággal. Megkérdezzem Sigit?

– Drágaságom – hajolt előre Paula és egy csinos tincset lánya füle mögé simított –, te semmi olyat nem csinálhatsz, amit Johanne rossznak tart. Ő mindig a te oldaladon áll, mindegy, mit teszel. Te vagy az ő egyetlen gyengéje.

Frida kurtán elmosolyodott, elgondolkodva a földre pillantott, aztán hirtelen felemelte a fejét.

– Hát igen. Szép lenne tőled, ha megtennéd, Matthes. Olyan rettenetesen vágynék újra egy hajóra. Egész utóbbi szemeszter alatt előre örültem neki. Annyira biztos voltam benne, hogy a Johansen felvesz. És kell a pénz.

– Ki tudja, mire lesz jó – mosolygott Matthes, és az üres kévéspoharát letette a faládára. – Paula, akkor ez a kávé itt a ház kontójára ment. Közvetítői díj. Amúgy, akartam még vinni egy kis csokit Svenjának, hogy ne csavarodjon be, ezenkívül fél óra múlva kezdődik a szolgálat. Mindkettőtöknek szép napot kívánok! Viszlát!

– Szia, Matthes! – Paula lassan felállt, és kinyújtóztatta a hátát. – Akkor add át üdvözletemet Siginek!

5

Luise felkapta a fejét, amikor meghallotta a nyíló kertkapu hangját, és mérgesen az órára nézett. Kicsivel három előtt járt az idő, Thilo-Alexandernél szokatlan időpont a hazaérkezéshez. Visszatette a körömlakkecsetet az üvegcséjébe, és a kezét törölgetve felállt, hogy férje elé menjen, aki épp belépett az előszobába.

– Szervusz, drágám! – Luise ráfújt a még nedves körömlakkra, miközben odatartotta neki az arcát. – Hogyhogy ilyen korán jöttél?

Thilo-Alexander száraz ajkával fülön csókolta, majd ledobta a táskáját és eloldalazott felesége mellett.

– Tizenhat órakor üzleti találkozóm van. – A gardrób melletti székre dobta a kabátját, közben futó pillantást vetett Luiséra. – És még át kell öltöznöm.

– Kivel találkozol?

Luise néhány lépés erejéig követte, mialatt még mindig a lakkozott körmét fújogatta, hogy megszáradjon.

– Nem ismered.

Thilo-Alexander már fent volt, a hálószoba ajtaja becsukódott a háta mögött, Luise pedig egy pillanatra tétovázva megállt. Egyébként is csak azért kérdezte meg, mert véleménye szerint a szerető feleségeknek ezt illik tenniük. Nem számított arra, hogy választ kap. Egy sóhajjal ragyogó vörös körmeit vizsgálgatta, aztán lassan kiment a télikertbe. Férje nyilván stresszes állapotban volt. A férfiak különben se a beszédességükről ismertek. Főként nem Thilo-Alexander.

Tíz perc se telt bele, és lépéseket hallott a lépcsőn, majd az előszobában. Férje már a bejárati ajtónál volt. Luise csodálkozva méregette.

– Golfozni mész? Azt hittem, üzleti találkozód van.

– Drágám, a kettő megy együtt. Golfozás közben üzleti ügyekről beszélünk. Miért is ne párosítsuk a kellemeset a hasznossal? Ma este ne várj meg a vacsorával, későn jövök.

Megfogta a kulcsát, és vállára vetette a golftáskáját.

– Akkor…

– De ma este beszélni akartál Emmával, megígérted. Muszáj beszélni a fejével, ez így nem mehet tovább. Én próbáltam…

Odalépett a férjéhez, Thilo-Alexander védekezőn emelte fel a kezét.

– Drágám, kérlek, most nincs időm a drámáitokra. Nem tudjátok elrendezni egymás közt? Nekem tényleg mennem kell.

– De meg… – Az ajtó becsukódott a férfi mögött. – …ígérted – fejezte be a mondatot Luise a csukott ajtónak, majd lemondóan kifújta a levegőt.

Mindig ugyanez volt, Thilo-Alexander már hónapok óta folyamatosan stresszben volt. Már csak a cég számított neki, és mindenféle találkozók mindenféle fontos emberekkel. A családja nem érdekelte, eltekintve talán Hennertől. Luise sarkon fordult, és fogta a székre vetett zakót, hogy felakassza a fogasra. Valami recsegett a zsebében. Beledugta a kezét, és egy borítékot tapintott ki. Egy számla volt a férjének címezve, egy schleswig-holsteini áramszolgáltatótól. Csodálkozva futotta át a szöveget, nyilván tévedés. Még csak a címet se ismerte fel. Megvonta a vállát, és visszatette a zakó zsebébe a borítékot. Ezzel foglalkozzon csak Thilo-Alexander. Neki áramszolgáltatókkal folytatott telefonbeszélgetésekhez se ideje, se kedve nem volt, azzal az ember csak elrontja a napját és a kedvét.

Határozott mozdulattal felakasztotta a kabátot, és felment. Ma még el kell intéznie pár dolgot. Kezdhetné is, körömlakkja már megszáradt.

Luise valamivel később elégedetten nézegette egy ékszerész kirakatát, miközben autókulcsát egy szinte új dizájnertáskába süllyesztette. A táska pirosa éppen illett körömcipője és selyemkendője vöröséhez, amelyeket homokszín nadrágkosztümjéhez választott. Luiséról sok mindent el lehetett mondani, de a divatos megjelenése ellen senkinek nem lehetett kifogása. A szigorú diétának, valamint a jóga- és pilatesórák heti látogatásának köszönhetően még mindig rámentek a régi ruhái. A fegyelem volt mindennek a kulcsa, főleg, ha az ember túl volt az ötvenen. Ő pedig már öt éve túl volt rajta.

A boltajtó kinyitása diszkrét csengőszóval járt, amire az ékszerésznő azonnal ott termett az asztala mögött, és figyelmesen nézett rá.

Luise elmosolyodott és táskáját az asztalra tette.

– Jó napot! – Elővett egy bársonytarisznyát és óvatosan letette a táska mellé. – Történt egy kis baleset, remélem, meg tudja javítani. Ez itt a nagyanyám gyöngylánca, ami elszakadt.

– Szabad? – Az ékszerésznő a tarisznyáért nyúlt és várta, hogy Luise bólintson. – Minden gyöngyszemet megtalált?

– Remélem.

Luise figyelte, ahogy a tarisznya tartalmát az ékszerésznő egy bársonytálcára önti. A füzéren már csak néhány gyöngyszem volt, a legtöbb a fekete szövetre került.

– Nem probléma – a nő összeseperte a gyöngyszemeket, és aztán a kapcsot vizsgálta. – Nagyon szép darab. Megfelel önnek, ha jövő hétre készülök el vele?

– Ha jövő szombatra elkészülne, nagyon örülnék – válaszolta gyorsan Luise. – A férjem és én akkor ünnepeljük az ezüstlakodalmunkat, és estére szívesen felvenném.

– Gratulálok – nézett fel gyorsan a nő, és halványan elmosolyodott. – Szombatra kész lesz. Nem probléma.

– Már péntekre kész kellene lennie vele – hajolt kicsit előre Luise. – Hogy időben elhozhassam. Szombaton tizenegy órakor már egy fogadást tartunk, addigra szeretném, ha meglenne a lánc.

– Az is megoldható. – Az eladónő magához húzott egy irattömböt és Luiséra nézett. – Felírhatom a nevét?

– Természetesen. Luise Gehrke. Elbchaussee. Tudja, a nyaklánc a nagymamámé volt, Marianne Johansené. Régi hajóscsalád. A hajótársaság még megvan, a nagyszüleim sajnos már nem élnek. De ma a férjem vezeti a céget, mert jó, hogy minden a családé marad. Mint ez a nyaklánc.

– Igen, az jó – hangzott a kurta válasz, ami csalódással töltötte el Luisét.

A hölgyet igazán érdekelhette volna egy kicsit az ügyfele családjának a története. De ez is olyan volt, mint minden szolgáltatás ebben az országban. Ahogyan Thilo-Alexander mindig mondta: felejtsd el.

Luise az átvételi igazolásért nyúlt, amit az ékszerésznő most adott neki, majd kézitáskája fogantyúját behajlított alkarjára akasztotta.

– Köszönöm szépen – mondta valamivel flegmábban, mint akarta. – Akkor pénteken.

– Viszontlátásra.

Odakint megállt egy pillanatra. Még mindig egy kicsit bosszankodott az eladónő távolságtartása miatt. Mindegy, Luise felemelte a fejét, és átgondolta, mi a következő teendője. Gyorsan elnézhetne Caro barátnőjének a butikjába, talán bekaphatna valamit, elvégre is Thilo-Alexander késő este ér csak haza, magának pedig semmi kedve nem volt főzni.

– Luise?

A meglepett hangra azonnal megfordult. Az előtte álló nő jóval magasabb volt, mint ő, napbarnított bőre volt. Félhosszú világosszőke haját szigorú rövid copfba kötötte, és laza fehér selyemblúzt viselt a farmerjéhez. Ékszerei, öve és szandálja egyaránt aranyszínben csillogtak.

– Luise, ezt el se hiszem – lépett előre egy lépést. – Egek, már egy örökkévalóság óta nem láttuk egymást. Nehogy azt mondd, hogy rohannod kell tovább, most azonnal menjünk, igyunk meg valamit.

– Tine – tárta ki a karját Luise, és lépett be az illatfelhőbe, hogy egy csókot leheljen a levegőbe. – Mióta vagy itt?

– Három napja – simította hátra egy hajtincsét Tine, és körülnézett. – Az apám tegnapelőtt lett nyolcvanöt éves, úgyhogy ez egy kötelező esemény volt. De holnapután repülök is vissza Palmára, a családi találkozók mindig kikészítenek. – Felnevetett, körbetekintett, aztán hirtelen azt mondta: – Gyerünk gyorsan, Roccónál épp felszabadult egy asztal a napon.

Céltudatosan elindult a vendéglő irányába, miközben Luise sietett, hogy lépést tudjon tartani vele. Nyomban szólt egy pincérnek, aki rámosolygott, és indult, hogy letakarítsa az épp távozó vendégek után az asztalt. Egy szép nő magabiztosságával, aki megszokta az előzékenységet, Tine nem foglalkozott egy pár rosszalló tekintetével, akik szemmel láthatóan épp erre az asztalra vártak, és leült.

– Csodás – kiáltotta, feltette a napszemüvegét, és a másik székre mutatott. – Foglalj helyet, Luise, ragyogóan festesz, nagyszerű táskád van. Most pedig mesélj, mindent tudni akarok.

Luise bocsánatkérő pillantást vetett az őket barátságtalanul méregető párra, akik még mindig asztalra várakoztak, de ők ezt nem viszonozták. Végül odafordult egykori szomszédjához. Tine lélegzetelállítóan nézett ki, mintha csak épp akkor lépett volna le a filmvászonról. Luise nyomban olyannak érezte magát, mint amilyen a nadrágkosztümje volt: homokszínűnek és láthatatlannak. Titokban azt remélte, hogy Tine kinézetéhez napi három liter víznél és elegendő alvásnál valamivel több erőfeszítésre van szükség. Elvégre is egykorúak voltak.

– Fehérbort?

Luise a fejét csóválva tekintett fel.

– Köszönöm, ahhoz nekem még kicsit korán van. Kérnék inkább egy dupla eszpresszót.

– Ünneprontó – vonta meg a vállát Tine, és karon fogta az elhaladó pincért. – Egy dupla eszpresszót és fél liter fehérbort, legyen kedves. Nagyon köszönöm!

Válaszra se várva megint megfordult.

– Amúgy őrült sivár születésnap volt. Abban a kicsit nyárspolgári Michaelsen Kikötői Bárban voltunk, azután a nővérem kibérelt egy ilyen túlbecsült vitorláshajót, valami felvágós háromárbócost, amivel fél éjszakán át az Elbán hajókáztunk. A vendégek fele rókázott. Hát igen, a családi ünnepségek már csak ilyenek.

Luise nyelt egyet, és pislogás nélkül nézett rá. Nyárspolgári kikötői bár. Rókáztak. Oké. Erejét megfeszítve gondolkodott valamilyen vidám kezdőmondaton, de Tine megelőzte.

– Ami persze azért van, mert az egész családom veszekedések közepette ment szét, és ha kénytelenek vagyunk találkozni, az egyik fele fél óra múlva részeg, a másik fele pedig meg van sértődve. Örülj neki, hogy nálatok civilizált a stílus. Vagy időközben az is változott?

Kihozták az italokat, ami Luisénak adott egy lélegzetvételnyi szünetet. Tine annak idején a válását követően eladta a mellettük lévő házat, és elköltözött egy mallorcai nyaralóba, és ideje nagy részét még most is ott töltötte. Házasságát megelőzően fotómodell volt, és létrehozott egy sikeres divatmárkát, amit később eladott. Ezenkívül családja révén több hotel résztulajdonosa volt. Házassága gyermektelen maradt, Luise pedig akkoriban nagyon irigy volt erre a szép, gazdag és igen független nőre. Mostanra Tine csak akkor jött Hamburgba, ha úton volt Sylt felé, vagy ha nagyon muszáj volt. Apja nyolcvanötödik születésnapja láthatóan ebbe az utóbbi kategóriába tartozott.

– Köszönöm – bólintott Tine kurtán a pincérnek, majd ismét Luiséhoz fordult. – Tehát mesélj, nálatok mi a helyzet?

– Ó, minden csodás. – Luise összerezzent, fesztelenül rábámult Tinére, amit remélhetőleg az nem vett észre.

Feltehetően egykori szomszédnője egyszerű kertvárosi anyukának tartja őt, akinek az élete felfoghatatlanul unalmas. De azt azért nem muszáj tudnia, hogy igaza van.

– Csodás – nyomatékosította. – És nagyon bosszant, hogy nem tudtam, hogy épp itt vagy. Máskülönben jövő hétvégére meghívtalak volna az ezüstlakodalmunkra. De hát sajnos addigra már megint elutazol.

– Ezüstlakodalom? – kerekedett el Tine szeme, és tökéletesen manikűrözött kezével végigsimított szigorú frizuráján. Arany körömlakkja illett drága ékszereihez és szandáljához. – Ó, istenem. Huszonöt évig egy és ugyanazon pasival?! Még létezik ilyen? A környezetemben már csak elváltak vannak. Hát akkor Thilo-Alexander már nyugdíjas? Elvégre húsz évvel idősebb, mint te, ugye?

– Tízzel – javította ki Luise némi éllel. – Pontosabban szólva tizeneggyel, és nem, még nem nyugdíjas, de lassan kivonul az üzletből. Most Hennernek kell átvennie a vállalat vezetését, és egyre több feladatot vállal át.

– Henner? – Tine felvonta a szemöldökét, és a borospoharáért nyúlt. – Az a kis mogorva krapek? Mostanra barátságosabb veled?

– Ó. – Luise mintegy gombnyomásra felkacagott, és lekicsinylőn legyintett. – Az csak a pubertáskor volt. Megnézte, meddig mehet el a mostohaanyjával szemben. Mostanra felnőtt férfi lett, és prímán kijövünk egymással. Emma és ő szintén nagyon jól megértik egymást, minden szuper.