DANIEL GOLEMAN

A JÓSÁG HATALMA

A dalai láma jövőképe

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniel Goleman:
A Force for Good – The Dalai Lama’s Vision for Our World,

Bantam Books, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2015 by Daniel Goleman

All rights reserved.

Borítókép © Thomas Imo / Alamy Stock Photo

Hungarian translation © Tóth Zsuzsanna, 2015, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Papp Dénes

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-272-3

Tartalom

A dalai láma előszava

I. A VILÁGPOLGÁR

1. Alakítsuk át a jövőt!

II. TEKINTSÜNK ÖNMAGUNKBA!

2. Érzelmi higiénia

3. A kedvesség forradalma

4. A tudomány mint szövetséges

III. TEKINTSÜNK A KÜLVILÁGRA!

5. Az erőteljes együttérzés

6. Emberközpontú közgazdaságtan

7. Gondoskodás a rászorulókról

8. Gyógyítsuk meg a Földet!

9. A párbeszéd évszázada

10. Érzelmi nevelés

IV. HÁTRATEKINTÉS ÉS ELŐRETEKINTÉS

11. Perspektíva

12. Cselekedj most!

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A dalai láma előszava

A tibetieknek – köztük nekem is – nehéz időszak volt az az ötvenhat év, mióta menekültként elhagytam Tibetet, hogy Indiában szabadon élhessek. Ezalatt sokat segített nekünk hagyományunk egyik útmutatása, amely arra szólít fel, hogy a legkedvezőtlenebb körülményeket is próbáljuk meg lehetőségekké alakítani. A menekültsors hozzájárult ahhoz, hogy látóköröm kiszélesedjen, hiszen ha Tibetben maradtam volna, minden bizonnyal a külvilágtól elszigetelve élem le az életem, és soha nem szembesülök a különböző nézőpontok jelentette kihívásokkal. Tulajdonképpen szerencsésnek mondhatom magam, hogy sok országba eljuthattam, rengeteg különböző embert megismerhettem, tanulhattam a tapasztalataikból, és ugyanakkor megoszthattam velük az én ismereteimet. Ez megfelelt a lelkialkatomnak is, nem kedvelem ugyanis a formaságokat, mert az szerintem csupán a távolságot növeli az emberek között.

Emberi lényként tisztában vagyok azzal, hogy jólétem másoktól függ, és erkölcsi kötelességemnek tekintem törődni az ő jólétükkel. Nem gondolhatjuk, hogy a jobb jövőt pusztán imákkal és jókívánságokkal elérhetjük. Cselekednünk kell. A legfontosabb kötelezettségem tehát az, hogy tőlem telhetően hozzájáruljak az emberi boldogsághoz. Buddhista szerzetesként szerzett tapasztalatom azt mutatja, hogy minden vallásos hagyomány képes a szeretet és az együttérzés üzenetének közvetítésére. A második kötelezettségem tehát a vallások közötti harmonikus és baráti viszony elősegítése. Tibetiként pedig (jóllehet a politikai pozíciómról lemondtam) továbbra is megteszek mindent a tibeti nép megsegítése, a komoly veszélynek kitett buddhista kultúránk megőrzése és a hasonló veszélyben lévő tibeti természetes környezet megóvása érdekében.

Nagyon örülök, hogy kedves barátom, Dan Goleman megírta ezt a könyvet, amely arról számol be, hogy ezek az alapvető elkötelezettségek miként alakultak ki bennem az utóbbi évtizedekben. Tapasztalt író ő, olyan, aki élénken érdeklődik a belső és külső világunkat leíró tudományok iránt. Nekem sokat segített, és úgy gondolom, minden szempontból alkalmas arra, hogy – mint ebben a könyvben is teszi – e kérdéseket világosan kifejtse.

Meggyőződésem, hogy képesek vagyunk egy békésebb világot kialakítani, amelyben boldogabb emberi lények élnek együtt, egymást támogatva. De a kérdést tágabb perspektívában és hosszú távon kell vizsgálnunk. A bennünk és a világban beálló változások nem egyik napról a másikra történnek meg, idő kell hozzájuk. Ám ha nem teszünk erőfeszítést, akkor biztosan nem történik semmi. Remélem, az olvasók is megértik majd, hogy ezt a változást nem a kormányok vagy az ENSZ határozatai hozzák majd el. A valódi változás akkor áll be, amikor az emberek magukat alakítják át, és életüket az összes emberi etikai rendszerre, a tudományos eredményekre és a józan észre épülő értékek szerint élik. Kérem az olvasót, e könyv olvasása közben ne feledkezzen meg arról, hogy emberi lényként – a csodálatra méltó emberi intelligencia és a szeretetre való képesség birtokában – mindannyian lehetünk jóra vezető erő.

I. RÉSZ

A VILÁGPOLGÁR

Első fejezet

Alakítsuk át a jövőt!

A BBC a világon mindenhol sugározza hírműsorait. A hírek eljutnak a Himalájába, a hegyoldalban meghúzódó Dharamszala fölötti McLeod Gandzsba is, ahol Tenzin Gyatso, a XIV. dalai láma él.

Már fiatalon, Tibetben is a BBC lelkes hallgatója volt. Rendkívül nagyra értékeli, hogy az információik megbízhatóak, és azokon a napokon, amikor fél hatkor otthon van, reggelizés közben mindig meghallgatja a hírműsorukat.

Azt mondta nekem, hogy úgy érzi, a hírek csak gyilkosságokról, korrupcióról, visszaélésekről, őrültekről szólnak. Ahogy napról napra hallgatta a híreket a végeérhetetlen emberi szenvedésről és az igazságtalanságokról, arra a következtetésre jutott, hogy a legtöbb tragédia ugyanarra vezethető vissza: az együttérzés és a felelősség hiányára. Szerinte az erkölcsnek arról kell szólnia, milyen kötelezettségeink vannak a többiek iránt, szemben azzal, hogy magunknak mit akarunk.

Vizsgáljuk meg a reggeli híreket abból a szempontból, hogy vajon van-e az emberiségnek erkölcsi iránytűje. Valósággal fuldoklunk a rossz hírekben: bombázások miatt gyermekek halnak meg az otthonukban, a kormányok brutálisan elnémítják az elégedetlenkedőket, újabb és újabb természetes élőhelyek pusztulnak el… Aztán ott vannak a véres kivégzések, az inváziók, a földi poklok, a rabszolgamunka, a rengeteg menekült és a nyomorban élő dolgozók, akik nem tudnak annyit sem megkeresni, hogy meglegyen a napi betevő falatjuk és tető legyen a fejük fölött. Az emberi hibák sora látszólag végtelen.

A híreket hallva az embernek különös déjà vu érzése támad. A mai hírek nagyon is hasonlítanak a tavalyiakra, a múlt évtized vagy a múlt század híreire. E tragikus történetek csupán a régiek újabb változatai, a történelem újabb téves lépései.

Büszkék lehetünk arra, hogy a történelem során mennyit fejlődtünk, de mindenképp aggasztó, hogy a pusztítás, az igazságtalanság, a korrupció és a súlyos egyenlőtlenség egyáltalán nincs eltűnőben.

Mivel ellensúlyozhatjuk mindezt, hogyan építhetünk olyan világot, amilyet szeretnénk?

A dalai láma arra buzdít minket, hogy az ezt szolgáló erőket saját magunkban hozzuk létre. Különleges nézőpontjának köszönhetően világosan érzékeli, az emberiség hol téved rossz irányba, és mit tehet azért, hogy jobbra forduljon a története – ne ismétlődjenek meg újra és újra a régi katasztrófák, hanem belső erőforrásaira támaszkodva szembe tudjon nézni a mai kihívásokkal, és meg tudja változtatni a narratívát.

A dalai láma olyan ellenszerről beszél, amelyre nagy szükségünk van. Ez az ellenszer a jóság hatalma.

Soha nem ismertem senkit, aki ennyire tisztán testesítette volna meg ezt az erőt, és aki ennyire határozottan emelte volna fel a szavát mellette. Először az 1980-as években találkoztunk. Azóta sokszor láttam őt, és minden fellépésével ezt az üzenetet adta tovább valamilyen módon. Miközben e könyv készült, órákon át beszélgettünk arról, hogy mi is ez az erő.

A jóság hatalma első lépésben szembeszáll az emberi tudatban működő, negativitást kiváltó energiákkal. A dalai láma arra hívja fel a figyelmet, hogy ha azt szeretnénk, hogy a jövő ne a múlt szomorú megismétlődése legyen, akkor át kell formálnunk tudatunkat: gyengítenünk kell destruktív érzelmeink erejét, és meg kell erősítenünk mindazt, ami jó bennünk.

Ha ez a belső elmozdulás nem történik meg, akkor továbbra is ki leszünk szolgáltatva a düh, a frusztráció és a reménytelenség reflexszerű reakcióinak, ezek pedig újra meg újra ugyanazokra a szánalmas régi utakra visznek vissza minket.

Ha azonban létrejön ez a belső, pozitív elmozdulás, akkor természetesebb lesz számunkra, hogy törődünk a többiekkel, együttérzéssel cselekszünk, ami pedig az erkölcsi felelősség kiindulópontja. A dalai láma szerint így felkészülünk arra, hogy ezzel az új világossággal, nyugalommal és odafigyeléssel egy nagyobb léptékű küldetést valósítsunk meg. Így már kezelhetők lesznek a megoldhatatlannak tűnő problémák: a korrupció a döntéshozásban, a társadalom többi részét ignoráló elit, a mohóság és önérdek vezérelte motiváció és a hatalmasok közönye a kiszolgáltatottak iránt.

A dalai láma elképzelése szerint e társadalmi forradalmat tehát belül, a tudatunkban kell elkezdeni; a cél az, hogy a jobb jövő érdekében végre kilépjünk régi viselkedésünk sötét zsákutcájából. Gondoljunk például George Orwell Állatfarmjára, amely arra figyelmeztet, hogy a hataloméhség miként tette tönkre az „utópiákat”, ahol az eredeti cél a zsarnok elmozdítása és mindenki egyenlő támogatása lett volna, de végül éppen azokat az egyenlőtlenségeket és igazságtalanságokat termelte újra, amelyeket eredetileg megszüntetni akart.

A dalai láma dilemmáinkat a kölcsönös függés szempontjából látja. Ahogy Martin Luther King fogalmazott: „A kölcsönösség hálózatában élünk, ahonnan nem tudunk kilépni – ez a sors szövete, amely mindenkit összeköt. Mindaz, ami egyvalakire közvetlenül hat, közvetetten mindenki másra is hat.”

A problémákat mindannyian érezzük, így bizonyos megoldások is elérhetők a számunkra; ez a jóság hatalma potenciálisan mindannyiunkban megvan. Kezdhetjük mindjárt azzal, hogy minden rendelkezésünkre álló eszközzel a helyes irányba mozdulunk, annyira, amennyire képesek vagyunk. Együtt el tudunk indítani egy mozgalmat, érzékelhető történelmi erőt tudunk generálni, amely úgy alakítja a jövőt, hogy megszabadulhassunk a múlt rabságából.

A dalai láma úgy látja, hogy ha ma elültetjük a magvakat, akkor megváltoztathatjuk a közös jövőnket. Vannak olyan magvak, amelyek azonnal szárba szökkennek és termést hoznak, míg mások termését talán csak a jövő nemzedékei arathatják majd le. De a belső elmozduláson alapuló közös erőfeszítéssel hatalmas változásokat idézhetünk elő.

A dalai láma egész, nehéz és fordulatos életútja során jutott erre a következtetésre, de ez a könyv csak a Nobel-békedíj elnyerése utáni időszakot vázolja.

Díj a béke előmozdításáért

A helyszín a kaliforniai Newport Beach, 1989. október 5-ét írunk. A dalai láma belép a terembe, ahol szünet nélkül kattognak a fényképezőgépek és villognak a vakuk. Megkezdődik a sajtótájékoztató, amelyet annak alkalmából tart, hogy bejelentették: ő kapja az az évi Nobel-békedíjat.

Maga is csak néhány órája kapta a hírt, és még mindig nem fogta fel teljesen. Egy riporter felteszi a kérdést, hogy milyen célra használja majd a díjjal járó pénzjutalmat, a körülbelül negyedmillió dollárt.

A dalai láma meglepve hallja, hogy a békedíj mellé pénz is jár, majd így felel: „Hát ez nagyszerű! Van Indiában egy lepratelep, amelynek mindig is akartam pénzt adni.” Ahogy másnap elmesélte nekem, az első gondolata az volt, hogy kinek adja tovább ezt a pénzt, és hozzátette, hogy az éhezőknek is szeretne juttatni belőle.

Sokszor felhívja az emberek figyelmét arra, hogy nem úgy gondol magára, mint a magas rangú „dalai lámára”, inkább egyszerű szerzetesnek tartja magát. Egyszerű szerzetesként pedig nincs szüksége a Nobel-díj mellé járó pénzre; ha ajándékot vagy pénzt kap, azonnal továbbadja.

Emlékszem, egy San Franciscó-i konferencián, amelyet társadalmi aktivisták szerveztek, az esemény zárásakor a résztvevők megismerhették a pénzügyi mérleget, ami már önmagában is szokatlan.[1] A jegyeladásokból származó bevételből a költségek levonása után körülbelül 15 ezer dollár maradt. A dalai láma mindenki kellemes meglepetésére ott helyben bejelentette, hogy ezt az összeget hátrányos helyzetű fiatalok egy oaklandi csoportjának adományozza, amelynek tagjai részt vettek az eseményen, és ez a konferencia arra inspirálta őket, hogy maguk is szervezzenek hasonlókat. Ez évekkel ezelőtt történt, de azóta is rendszeresen tapasztalom az azonnali adakozás e nagylelkű gesztusát. Az e könyvből származó bevételét is hasonló célokra ajánlotta fel.[2]

Az átadási ünnepség előtti napon, nem sokkal este tíz óra után – vagyis jóval hét után, amikor a dalai láma szokása szerint lefeküdt aludni – jött a telefonhívás: a norvég nagykövet már úton van, ugyanis személyesen szeretné bejelenteni, hogy kinek ítélték oda az 1989-es Nobel-békedíjat.

Másnap reggel a dalai láma szokásos spirituális gyakorlatát végezte hajnali háromtól körülbelül hétig, amelyet csak reggelijével és a BBC híreinek meghallgatásával szakított meg.[3] Senki sem akarta megzavarni, hogy értesítse a Nobel-díjról, így a nagyközönség hamarabb tudta meg a hírt, mint ő maga.

Közben személyi titkára próbálta kezelni a világ legnagyobb televíziós csatornáitól és napilapjaitól érkező interjúkérések áradatát. Ez szöges ellentétben állt a korábbi évekkel, amikor a riporterek nem érdeklődtek különösebben a dalai láma iránt.[4] De most mindenki őt kereste, szinte nem volt a világon olyan nagyobb televízió vagy napilap, amely ne kért volna interjút.

Bár a telefonok folyamatosan csörögtek, a dalai láma aznap reggel azt a higgadt utasítást adta titkárának, hogy az eredeti tervek szerint folytatják a napot, vagyis megkezdik a konferenciát az idegtudósokkal. A média kéréseit elutasították vagy későbbi időpontokat adtak meg, mivel a dalai láma nem volt hajlandó lemondani a konferenciát. A napirendbe csak egy késő délutáni sajtótájékoztató fért bele.

Ekkor már körülbelül száz riporter várakozott egy szálloda nagytermében, a rögtönzött sajtótájékoztató helyszínén; a fotósok rögbimeccshez méltó tolakodásban próbáltak odaférni a jobb helyekhez.

Sok riportert hirtelen küldtek ki a helyszínre, és közülük többen a közeli Hollywoodban dolgoztak, azaz a filmszakmát érintő kérdésekkel foglalkoztak. Teljesen másféle sztárokhoz voltak szokva, de itt azt látták, hogy ezt az embert sem a pénz, sem a hírnév nem lelkesíti, sőt az sem, hogy a világsajtó vele foglalkozik.

Ez pedig radikális hozzáállás a szelfik korában, amikor sokan úgy érezzük, hogy bármit csinálunk, akár csak eszünk valamit, azt feltétlenül közzé kell tennünk. A dalai láma személye mintha arra figyelmeztetne: nem te vagy a világ közepe, hagyd a szorongást, ne foglalkozz megszállottan magaddal, ne érezd úgy, hogy mindig te vagy az első – és ha ez megvan, akkor már másokra is tudsz gondolni.

Sokatmondó az is, ahogy a dalai láma a Nobel-békedíjra reagált. Véletlenül jelen voltam ezen a bizonyos sajtótájékoztatón, mivel a dalai láma, a pszichoterapeuták és a társadalmi aktivisták közötti háromnapos, az együttérző cselekvésről szóló eszmecsere[5] moderátora én voltam.

A The New York Times számára készítettem interjút vele egy nappal azután, hogy megtudta, ő kapja a Nobel-díjat. Megkérdeztem tőle, hogy mit érez, mire (az ő szavaival élve) a maga „rozoga angolján” azt mondta: „Énbennem nincs sok érzés.” Inkább azok örömének örült, akik tettek azért, hogy megkapja a díjat – ezt a reakciót a buddhista hagyomány muditának, vagyis a mások örömében való osztozásnak nevezi.

Egyéniségének van egy játékos oldala is. Desmond Tutu püspök, a dalai láma jóbarátja különösen képes arra, hogy kiváltsa belőle ezt az örömöt és pajkosságot; amikor találkoznak, úgy ugratják egymást és viccelődnek, mint két kisdiák.

Nem számít, hogy egy esemény mennyire komoly, a dalai láma mindig kapható egy kis nevetésre. Emlékszem, hogy egy tudósokkal folytatott megbeszélésen a saját rovására tréfálkozott, ami nem ritka nála. Elmondta nekem, hogy már sok ilyen eszmecserén részt vett, és az egész egy régi tibeti történetre emlékezteti, amely arról szól, hogy a jeti hogyan kapja el a mormotát.[6]

A jeti leül a mormotalyuk elé, és amint egy mormota kidugja az orrát, a jeti ráveti magát, elkapja, majd ráül, hogy a mormota ne tudjon elmenekülni. De aztán megjelenik a következő mormota, így a jetinek fel kell állnia, és az előző mormota elszalad. És így ismétlődik a jelenet újra meg újra. A dalai láma nevetve közölte, hogy a memóriája is éppen ilyen, amikor a tudományos információkról van szó.

Máskor egy főiskolán a színfalak mögött várt arra, hogy megkezdődjön egy panelbeszélgetés. A találkozó megnyitóján a hallgatók kórusa énekelt. Amikor elkezdték a műsort, a dalai láma érdeklődve kisétált az üres színpadra, egészen közel lépett a kórushoz, és láthatólag nagy élvezettel hallgatta a zenét.

A szervezők egyáltalán nem így képzelték; a panelbeszélgetés többi résztvevője és az egyetem vezetői, akik arra készültek, hogy hivatalosan üdvözlik a dalai lámát, zavarodottan álltak a színfalak mögött. A dalai láma pedig csak ott állt és ragyogó mosollyal nézte az énekeseket, fel sem tűnt neki, hogy a közönség meg őt nézi ragyogó mosollyal.

Egy zárt körű megbeszélésen a dalai láma és úgy kéttucatnyi vezérigazgató vett részt. Egy hosszú konferenciaasztal volt a teremben, amelynek az asztalfőjén ült a dalai láma. Miközben folyt a beszélgetés, a fotós, akinek az volt a dolga, hogy dokumentálja az eseményeket, már szinte a padlón feküdt a dalai láma széke előtt, és úgy készített képeket a teleobjektívvel.

A dalai láma egyszer csak megállt a mondat közben, csodálkozva lenézett rá, és nevetve javasolta, hogy nyugodtan dőljön le és aludjon egy kicsit. Az eszmecsere végén ugyanez a fotós készítette a hivatalos képet a résztvevőkről. A csoport már felbomlóban volt, amikor a dalai láma intett a fotósnak, odahívta magához, megölelte, és pózolt vele egy fényképhez.

Egy-egy ilyen pillanat már önmagában is különleges. De számtalan ilyen van, ami azt mutatja, hogy a dalai láma különleges érzelmi és szociális algoritmusok szerint működik. Hogy csak néhányat említsek, empátiával ráhangolódik a körülötte lévő emberekre, humorral és spontán módon reagál, azt az érzést közvetíti, hogy minden ember egyazon családhoz tartozik, és rendkívüli nagylelkűség dolgozik benne.

Úgy érzem, hogy a dalai láma egyik legszeretetreméltóbb tulajdonsága, hogy nem hajlandó álszenteskedni és képes nevetni a saját hibáin. Nála az együttérzéshez öröm társul, nem pedig savanyú és üres közhelyek.

Biztos vagyok abban, hogy ezek a vonásai azokban a tanulmányokban és gyakorlatokban gyökereznek, amelyeket gyerekkora óta intenzíven végez, naponta öt órán keresztül (reggel négy órát, este pedig egy órát szánva rájuk). E napi gyakorlatok minden bizonnyal formálják erkölcsi érzékét és őt magát is mint közszereplőt.

Az önfegyelem, amellyel ezeket a minőségeket gyakorolja – ideértve a kutató érdeklődést, az egykedvűséget (kiegyensúlyozottságot) és az együttérzést –, alapjául szolgál annak az értékrendszernek, amelynek köszönhetően teljesen másképp látja a világot. A jövőképe is ebből indul ki.

Először az 1980-as évek elején találkoztunk. Robert Thurman, az Amherst College akkori igazgatója mutatott be minket egymásnak. Emlékszem, hogy e találkozó után a dalai láma hangot adott annak, hogy szeretne komoly eszmecserét folytatni tudósokkal. Ez örömmel fogadtam, hiszen pszichológus voltam és a The New York Times számára írtam tudományos témájú cikkeket.

A következő években megszerveztem néhány találkozót közte és tudósok között, és részt is vettem ezeken, valamint éveken át elküldtem neki a tudományos felfedezésekről szóló cikkeimet. Amikor csak tehettük, a feleségemmel részt vettünk az előadásain és tanításain. Így amikor felkértek e könyv megírására, kapva kaptam az alkalmon.

Bár legtöbb könyvem a legújabb tudományos fejleményekkel és trendekkel foglalkozik viszonylag részletesen, és bár a dalai láma az átfogó elképzelését tudományos, nem pedig vallási alapokra helyezi, ez a könyv mégsem tudományos témájú. Tudományos tényeket azért említek meg benne, hogy alátámasszam magát a jövőképet vagy szemléltessek egy-egy gondolatot, de nem e tények közlése az elsődleges célom. Azoknak az olvasóknak, akik többet szeretnének megtudni egy-egy kérdésről, javaslom, hogy tájékozódjanak a hivatkozott forrásokból.

Biztos vagyok abban, hogy a jövőképre, amely a dalai lámával folytatott beszélgetéseim során kirajzolódott, saját érdeklődésem és szenvedélyem is hatott, ahogy az is, hogy lejegyeztem. Mindenesetre mindent megtettem azért, hogy hitelesen számoljak be a dalai láma legfontosabb meglátásairól és arról, hogy mire buzdít minket.

Az ember

Tenzin Gyatso a történelem véletlenjei miatt kapott ilyen jelentős szerepet. Amióta a dalai láma posztja létezik, vagyis több mint négyszáz éve, minden dalai láma – Tibet vallási és politikai vezetője – a tibeti buddhizmus keretein belül tevékenykedett. A XIV. dalai láma gyermekként az impozáns Potalában, a dalai lámák lhászai palotájában élt, ahol elődeihez hasonlóan filozófiát, érvelést és teológiát tanult, valamint azt, hogy hogyan kell majd betöltenie rituális szerepét.[7]

Amikor Tibetet az 1950-es években megszállta a kommunista Kína, a dalai láma arra kényszerült, hogy kilépjen életének korábbi keretei közül, és végül 1959-ben Indiába menekült. Azóta ott él, és szülőföldjére sosem térhet vissza.

Így vall erről: „Tizenhat évesen, amikor Tibet vallási és politikai vezetője lettem, elvesztettem a szabadságom.” Aztán, teszi hozzá, a menekülés miatt „elvesztettem a hazámat”.

Ezt az átmeneti időszakot és a dalai láma fiatalkorát mutatja be a Kundun című film. Az egyik jelenetben az látható, hogy a tibeti–indiai határon a fiatal dalai láma leszáll a lováról, és visszanéz a tibeti nomádokra, akik odáig kísérték. A jelenetet egyfajta csöndes vágyakozás hatja át, részben azért, mert a dalai láma egyedül marad a számára idegen országban, másrészt azért, mert talán soha többé nem látja kísérőit. A nomádok pedig a veszélyben lévő országba lovagolnak vissza, amelyért adott esetben életüket kockáztatják.

Ahogy az ismerős alakok eltűnnek a távolban, a dalai láma megfordul, és hirtelen idegenek között találja magát: indiai vendéglátói üdvözlik új otthonában. Ma már – ahogy Richard Gere színész, a dalai láma egyik régi barátja mondta, amikor egy nyilvános eseményen méltatta őt – „bárhol jár, mindenütt barátok veszik körül”.

Korábban a Tibeten kívül élő emberek nem is láthatták a dalai lámát. Ma már szinte folyamatosan utazik, a világon mindenhol találkozhatnak vele az érdeklődők. Egyik nap Oroszországban ismerkedik buddhista burjátokkal, egy héttel rá japán tudósokkal folytat eszmecserét; az egyik pillanatban egy osztályteremben van, a következőben zsúfolásig megtelt auditóriumban.

Talán csak egyvalami tartja vissza attól, hogy még több emberrel kapcsolatba lépjen: több olyan ország van, amely (a kínai nyomás hatására és a lehetséges gazdasági következményektől tartva) nem ad vízumot neki, nem engedi a területére lépni. Az utóbbi években a keményvonalas kínai kommunista vezetők a dalai láma minden megnyilvánulását és tettét politikai lépésnek tekintik, amelynek szerintük az a célja, hogy aláássa Kína tibeti pozícióját.

A dalai láma még így is rengeteget utazik. Egyik útitervében például azt olvashatjuk, hogy Újdelhiben beszél diákoknak a „szekuláris etikáról”, onnan Mexikóvárosba utazik, ahol – számos egyéb elfoglaltsága mellett – ezer katolikus papnak tart előadást a vallások közötti harmóniáról, eszmecserét folytat egy püspökkel, majd egy stadionban nyilvános előadást tart az együttérzés gyakorlati megnyilvánulásairól, aztán indul is tovább New Yorkba, ahol két napon keresztül tanításokat tart, végül visszarepül Újdelhibe, de előtte még megszakítja útját, hogy részt vegyen a varsói békekonferencián.

E globális jelenléttel szélesebb körű szerepet vállalt fel: a globális államférfiét. Ennek a folyamatnak az első szakasza nem volt könnyű.

A Nobel-békedíj előtt a dalai láma sajtótájékoztatóin csak néhány újságíró vett részt. Emlékszem, milyen megdöbbenést váltott ki, amikor 1988-ban a dalai láma egyesült államokbeli hivatalos képviselője jelentős engedményt tett Kínának, amikor kijelentette, hogy Tibettel kapcsolatos céljuk az autonómia, és nem a függetlenség.[8] Bár ez a fejlemény rendkívül fontos volt mindenkinek, aki Tibet ügyét támogatta (és az is valószínű, hogy a dalai láma a következő évben ezért kapta meg a Nobel-békedíjat), a The New York Times csak egy bekezdésben, a hírügynökségek hírei között számolt be róla, a sokadik oldalon.

A Nobel-díj óta azonban a dalai láma tevékenysége egyre több ember figyelmét kelti fel, és a sajtó is egyre nagyobb érdeklődést tanúsít iránta. A dalai láma képe egyszer egy Apple-reklámban is megjelent (a Think Different – Gondolkodj másként! – felirat mellett), és szinte végtelen számú (sokszor tévesen) neki tulajdonított idézet szerepel a köztudatban.

Hozzáállását nyitottság jellemzi. Érezhető rajta, hogy sokszor szívesebben töltené idejét a kora hajnali gyakorlataival, de tisztában van azzal, hogy a nyilvánosság, a hírnév és a média kiemelt figyelme jó célokra használható. Ahogy tolmácsa, Thupten Dzsinpa mondja, a dalai láma így most „egy nagyobb mikrofonba beszélhet” az együttérzésről.

A dalai láma azon kevés közszereplők egyike, akiket sokan csodálnak, akik egyfajta belső mélységet és méltóságot testesítenek meg. Kevés olyan ismert személyiség van, akinek hasonló az erkölcsi tartása, erőteljes jelenléte van és ennyi embert tud megszólítani. Előadásain a világ minden országában tömegek vesznek részt, sokszor egész stadionokat töltve meg.

A dalai láma már évtizedek óta utazik a világban, és mindenféle közegből érkező, minden társadalmi réteghez tartozó, más-más véleményeket hangoztató emberekkel találkozik, akik mindannyian árnyalják látásmódját. A São Pauló-i és a sowetói szegénynegyedek lakóitól kezdve államfőkig és Nobel-díjas tudósokig mindenféle emberrel rendszeresen találkozik, és ilyenkor is megmutatkozik töretlen motivációja, a rendíthetetlen együttérzés.

Az emberiséget egységben látja: nem foglalkozik a mi és ők közötti különbségekkel, hanem a mi-t látja. „Az emberiség családjának” – így nevezi az embereket – problémái globálisak, túlmutatnak az országhatárokon: ilyen például a gazdagok és a szegények közötti különbségek növekedése, vagy az, hogy az emberi tevékenység következtében bolygónkon az élet alapjául szolgáló rendszerek megállíthatatlanul pusztulnak.

E sokszínűségből kiindulva a dalai láma olyan tervet dolgozott ki, amely reményt, motivációt adhat és koncentrálhatja erőfeszítéseinket. Egy olyan térképről van szó, amely segít abban, hogy életünkben tájékozódni tudjunk, megállapítsuk, mi a teendő, miként alakítsuk közös jövőnket.

A dalai láma jövőképe (ahogy ő maga is), olyan életmódot és felfogást testesít meg, amely sok esetben ellene megy a ma általában elfogadott értékeknek. Olyan világot képzel el, ahol az emberek figyelmesebbek és együttérzőbbek, bölcsebben kezelik a közös problémákat. Az a világ sokkal inkább megfelel egy olyan bolygó igényeinek, ahol minden mindennel összefügg. És ez az elképzelés nem csupán vágyálom: olyan gyakorlati ellenszereket is rendelkezésünkre bocsát, amelyekre ma nagyobb szükségünk van, mint valaha.

Transzformatív hang

Egy világtól elzárt kis faluban, írástudatlan családban megszületett egy kisgyerek, akinek fiatalemberként el kellett menekülnie hazájából, és már több mint ötven éve hontalanként él. Sosem volt otthona vagy autója, sosem kapott fizetést, soha semmibe nem fektetett be. Sosem volt családja. Nem járt szokásos iskolába: képzése abból állt, hogy titokzatos filozófiai módszerekre és rítusokra tanították egy körülbelül hatszáz éve kialakított tananyag alapján.

És mégis, rendszeresen folytat mélyenszántó beszélgetéseket a világ legnagyobb tudósaival, találkozik befolyásos vezetőkkel, iskolás gyerekekkel és hétköznapi polgárokkal vagy akár a nyomornegyedek lakóival. Folyamatosan úton van, és mindig készen áll a tanulásra.

Ez az ember természetesen nem más, mint a dalai láma, ez a rendkívül különleges személy, akit nem korlátoznak azok a kötelezettségek, amelyek miatt legtöbbünk kizárólag saját életével, családjával, barátaival, közösségével vagy hazájával törődik.

Jóllehet nem részesült semmilyen szakképzésben, olyan speciális tudással rendelkezik, amely az élet más dimenzióit ismeri: nem puszta ismeretanyagot gyűjtött, hanem bölcsességet.

Különleges szakember; az elmélyedés és a nyugalom, az önzetlenség és az együttérzés szakértője. Biztos vagyok abban, hogy a legtöbbünkben fel se merülne, hogy hozzá hasonlóan napi öt órán keresztül meditáljunk. És mégis, rengeteget tanulhatunk elmélyült gyakorlatából és az abból eredő belátásból, szeretetből, amely arra mutat rá, hogyan élhetünk jó és teljes életet.

Ha befektetni szeretnénk, kikérjük egy pénzügyi tanácsadó véleményét, ha pedig az egészségünkről van szó, orvoshoz fordulunk. Ami a belső életünket illeti, vagyis azt, hogy miként lehetünk jóra vezető erő ebben a világban, akkor nyugodtan rábízhatjuk magunkat a dalai láma szakértelmére. Biztosak lehetünk abban, hogy olyan útmutatást ad, amely mindannyiunk javát szolgálja.

Azt tanácsolja, hogy először is nézzünk magunkba, tanuljuk meg kezelni tudatunkat és érzelmeinket. Majd, ha már megtaláltuk ezt a kiegyensúlyozottabb belső pozíciót, vegyük számba, hogy mennyi jót tehetünk. A rettenetes hírek hallatán ne veszítsük el bátorságunkat, hiszen ezek az ember történetének csak egy kis szeletét teszik ki. A rút jégréteg alatt ott van az érzékenység és a kedvesség hatalmas tava, és mindannyian gyarapíthatjuk e jóságot.

Az utóbbi években többször írtam a vezetésről, és úgy gondolom, hogy a dalai lámától minden vezető sokat tanulhatna. Ahogy látni fogjuk, ebben a szebb világban, amelyet ő elképzelt nekünk, mindenkinek van helye, függetlenül attól, milyen társadalmi réteghez tartozik és hol született. A dalai láma üzenete részrehajlásmentes; iránymutatása mindannyiunknak szól.

Ez azonban nem jelenti azt, hogy előírná, mit kell tennünk. Bár nagyon is világos céljai és elképzelései vannak, mindenkire rábízza, követi-e az ő példáját, és ha igen, akkor hogyan.

Nem érdekli őt a pénzünk, nem akar „lájkokat gyűjteni”, nem akarja az e-mail-címünket levelezőlistákhoz adni, és nem szándékozik minket a „követőivé” tenni. Az élettel kapcsolatos meglátásait úgy osztja meg velünk, hogy semmiféle ellenszolgáltatást nem vár cserébe: egyszerűen csak átadja nekünk.

Üdítő benne, hogy semmilyen önző hátsó szándéka nincs; szerinte a vezetés legfontosabb szervező elve az őszinte együttérzés. És mivel tisztában van azzal, hogy az emberi lények kölcsönösen kapcsolódnak egymáshoz, őszintén mindannyiunk javát akarja.

Jegyzetek

I. A VILÁGPOLGÁR

1. Alakítsuk át a jövőt!

[1] Peacemaking – The Power of Nonviolence, San Francisco, Kalifornia, 1997. június 9–11. Megszokott eljárás, hogy minden olyan rendezvény végén, amelyen a dalai láma részt vesz, és ahol van belépő, a szervezők közlik, mennyi volt a bevétel és a kiadás, és mi lesz a fennmaradó összeg sorsa. A dalai láma beszédeiért és tanításaiért nem fogad el pénzt; a költségeket a szervezők állják. Ha az esemény végén a mérleg pozitív, a dalai láma azt kéri, hogy az összeg 40 százalékát bocsássák a Dalai Lama Trust rendelkezésére, amely jótékonysági célokra fordítja majd, 30 százalékot kapjon a helyi szervező csoport (szintén karitatív célokra) és 30 százalékot az adott országban fordítsanak helyi vagy országos jótékonykodásra. A Nobel-díjból származó összeg nagyobb részéből a dalai láma Újdelhiben megalapította a Foundation for Universal Responsibility elnevezésű alapítványt. A szervezet Rádzsív Méhrótrá vezetésével működik, és célja, hogy finanszírozza a dalai láma évente tartott tanításait, amelyet Újdelhiben ad indiai közönségnek, valamint az etikai kezdeményezéseit Indián belül. Néhány hónappal azelőtt, hogy e könyv miatt találkoztuk volna, a dalai láma meglátogatott Delhiben egy leprás betegek számára fenntartott telepet. Ígéretet tett arra, hogy a következő öt évben több ezer dollárt juttat majd nekik, attól függően, hogy könyvei jogdíjából – ideértve ezt a könyvet is, amelyet most kezében tart az olvasó – mekkora összeg folyik be. https://www.dalailama.com/news/2014/dalai-lama-pledges-support-to-leprosy-centers-in-capital-and-visits-lady-shri-ram-college

[2] Az ennek a könyvnek a jogdíjából származó összeg felét Daniel Goleman a dalai lámának adja át, aki fő kedvezményezettként a Mind and Life Institute-ot nevezte meg, az összeg kisebb része pedig a Dalai Lama Trusthoz, a dalai láma karitatív szervezetéhez kerül. Daniel Goleman e könyvet pro bono írta, azt az összeget, amely a jogdíjából az utazási és egyéb költségek levonása után marad, karitatív célokra fordítja.

[3] Bár a dalai láma szinte folyamatosan járja a világot, az időeltolódás okozta fáradtság ellenére (és annak ellenére, hogy feltehetőleg felborul bioritmusa) mindennap ugyanazt a napirendet tartja, amelyen csak nagyon ritkán változtat.

[4] Abban az időben a dalai láma utazásai nem keltettek nagy visszhangot. Josh Baran, aki ekkor hollywoodi publicistaként dolgozott, és több alkalommal önkéntes munkával támogatta Tibet ügyét, korábban már többször próbálta felkelteni az újságírók érdeklődését a dalai láma iránt – kevés sikerrel. De aznap éjjel a CBS riportere hajnali 3-kor felhívta Barant, mert a CBS tudni akarta, hogy egyáltalán hol van a dalai láma. Baran közölte, hogy a dalai láma Newport Beachben tartózkodik. Baran, aki egyike volt annak a néhány sajtósnak, aki tudta, hol van a dalai láma, azonnal beugrott az autójába, amint megtudta a hírt, és körülbelül egy órát vezetett. Tudta, hogy a dalai láma épp ekkor zárt le egy háromnapos eszmecserét, amelynek témája az együttérzésen alapuló cselekvés volt, és másnapra volt ütemezve az idegtudósokkal folytatott kétnapos párbeszéd kezdete. Baran hajnalban ért Newport Beachbe, felajánlotta segítségét Tenzin Gese Tethongnak, a dalai láma személyi titkárának, és végül ő szervezte meg a rendkívüli sajtótájékoztatót.

[5] The Dalai Lama et al.: Worlds in Harmony – Dialogues on Compassionate Action, Parallax Press, Berkeley, Kalifornia, 1992. Az 1980-as évek elején Robert Thurman – az Amherst College akkori igazgatója – bemutatott a dalai lámának, aki szeretett volna tudósokkal találkozni. Ez vezetett később a Newport Beach-i találkozóig, amely után számos ilyen jellegű eseményen vettem részt szervezőként vagy moderátorként.

[6] Goleman, Daniel: Romboló érzelmek – Hogyan legyünk úrrá rajtuk? – Beszélgetések Őszentsége, a Dalai Lámával. Ford.: Tótisz András, Trivium Kiadó, Budapest, 2005.

[7] A Potala palotát az V. dalai láma építtette a 17. században; azelőtt a dalai lámák lakhelye a Lhásza melletti Drepung kolostor volt.

[8] A dalai láma kijelentése az Európai Parlamentben (1988 júniusa, Strasbourg, Franciaország).