Gad Saad

A parazita elme

Hogyan pusztítják a fertőző eszmék a józan észt?

Budapest, 2022

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Gad Saad: The Parasitic Mind: How Infectious Ideas Are Killing Common Sense
© Regnery Publishing, a Division of Salem Media Group, 2020

Magyar kiadás:
Gad Saad: A parazita elme: Hogyan pusztítják a fertőző eszmék a józan észt?

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Beke Ádám

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-15-9 (print)
ISBN 978-615-6351-50-0 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit
Szerkesztette: Tárai Dóra
Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Keczeli Zoltán

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

Tartalom

Előszó

A polgárháborútól az eszmék háborújáig

Gondolkodás vagy érzelem, igazság vagy besértődés

A szabad és modern társadalom elengedhetetlen alkotóelemei

Tudományellenes, észszerűségellenes és illiberális mozgalmak

Őrület a campuson: a társadalmiigazság-harcos felemelkedése

Búcsú az értelemtől: A strucc-parazita szindróma

Hogyan találjuk meg az igazságot: kumulatív bizonyítékok nomológiai hálózata

A tettek mezeje

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Liornak és
Bahebaknak

Előszó

Amikor egy világjárványra gondolunk, általában halálos, fertőző betegségek jutnak eszünkbe, amelyek országról országra terjednek és elképzelhetetlen szenvedést okoznak (ilyen volt a bubópestis, a spanyolnátha, az AIDS vagy a jelenleg is tomboló Covid–19-járvány). A Nyugat azonban egy másik, hasonlóan pusztító pandémiától is szenved: egy kollektív kórtól, amely a racionális gondolkodás képességét támadja. Ez esetben azonban nem biológiai kórokozók felelnek a betegségért, hanem az egyetemi campusokon széles körben terjedő káros eszmék, amelyek apránként átveszik az értelem, a szabadság és az egyéni méltóság alapelveinek helyét. Könyvemben ezeket a kórokozó eszméket veszem górcső alá, megvizsgálom, hogyan szivárogtak be az egyetemekről a politika, az üzlet és a popkultúra világába, valamint megmutatom, hogyan olthatjuk be magunkat romboló hatásaik ellen.

Az első fejezetben röviden ismertetem, hogy minek is köszönhető ezen pusztító eszmék elleni harcom – elmesélem, hogyan hatott rám gyermekként a libanoni polgárháború, majd a józan ész elleni háború, amelyet már felnőtt professzorként éltem át, de szó lesz a szabadság és igazság eszméi iránti elkötelezettségemről is. A második fejezetben a gondolkodás és az érzelmek közötti ellentét természetét vizsgálom, illetve azt a feszültséget, amely az igazság keresése és az érzelmi sérülékenység minimalizálása között húzódik. Úgy vélem, hiba ellentétet szítani gondolkodási képességünk és érzelmeink között, mivel az ember egyszerre gondolkodó és érző lény. A probléma abból adódik, amikor egy adott szituációban nem a megfelelő rendszert alkalmazzuk (azaz az érzelmeinkre hagyatkozunk egy józan gondolkodást igénylő probléma esetében vagy vice versa). Ezt több kortárs példával igyekszem alátámasztani, ezért bemutatom a Donald Trump elnökké választását, valamint a Brett Kavanaugh legfelső bírói kinevezését övező túlfűtött hisztériát is. A harmadik fejezetben amellett érvelek majd, hogy egy felvilágosult társadalomnak a szólásszabadság, a tudományos módszertan, az intellektuális sokszínűség és az egyén méltóságában gyökerező meritokrácia az alapja, nem pedig a Diversity, Inclusion, Equity (diverzitás, befogadás és méltányosság) – rövidítve DIE, azaz „meghalni” – ideológiája. Egy valóban igazságos társadalom egyenlő lehetőségeket biztosít a tagjai számára, és nem hagyja, hogy a DIE szerinti kvóták határozzák meg a működését. A negyedik fejezet több tudomány- és értelemellenes, valamint illiberális kórokozó eszmével foglalkozik, többek között a posztmodernizmussal, a radikális feminizmussal és a transzgender aktivizmussal – utóbbi kettő a biofóbia (biológiától való félelem) szélsőséges formájából ered. Ezek a kórokozó eszmék a valóságérzékelésünkre és a józan eszünkre mérnek csapásokat, amikor azt állítják, hogy a láthatatlan művészet valódi művészet, a nemi különbségek kizárólag a társadalmi konstrukció termékei vagy hogy egyes nőknek akár húszcentis péniszük is lehet. Az ötödik fejezetből kiderül, hogy – a társadalmiigazság-harcosok gondolkodásmódjának elterjedésével – az egyetemeken ma már fontosabb az érzelmi megbántottság minimalizálása, mint az igazság feltárása (ez tulajdonképpen a második fejezet folytatása), de emellett megtudhatjuk azt is, hogy miként jelenik meg az elnyomás olimpiája (más néven az interszekcionalitás), a kollektív Münchhausen-szindróma, az áldozati kultúra homeosztázisa („áldozat vagyok, tehát létezem”), valamint a progresszivista önostorozás. Ebben a felháborodással és megvetéssel teli világnézetben lehetsz nemes áldozat (az sem számít, ha csak kitaláltad), vagy kirekesztő (akkor is, ha ez sosem volt igaz). Választhatsz. A hatodik fejezetben a strucc-parazita szindrómát (SPSZ) mutatom be. Ez egyfajta gondolkodási zavar, amely megfosztja az embert attól a képességétől, hogy felismerje a magától értetődő, legalapvetőbb igazságokat. A tudomány tagadása az SPSZ egyik formája, de korántsem az egyetlen. Az SPSZ-ben szenvedő emberek többféle stratégiát alkalmaznak, hogy fejüket a homokba dugva elrejtőzzenek a valóság elől. Ezek egyike a hamis ok-okozati láncolat, ami alapján szinte mindent ugyanarra az egy ősbűnre vezetnek vissza (például azt állítják, hogy a „terrorizmus mögött is a klímaváltozás áll”). Ebben a részben azt vizsgálom, hogy a strucc-parazita szindrómások milyen ostoba, sőt, olykor öngyilkos hajlamú álláspontokat képviselnek olyan fontos civilizációs kérdésekben, mint a globális terrorizmus okai, a nyitott határok előnyei, a saría törvények és az amerikai alkotmány látszólagos egyezései, vagy a profilozásban rejlő rasszizmus. Ha úgy beszélnék erről a világjárványról, hogy nem ajánlanék ellenszert a kórokozó eszmék ellen, akkor nem végeznék teljes munkát. Ezért a hetedik fejezetben egyrészt felhívom olvasóim figyelmét az igazság leplezésének különböző formáira, másrészt pedig kitérek arra, hogy hogyan állapíthatjuk meg az igazságot a kumulatív bizonyítékok nomologikus hálózatának felállításával. Végül, az utolsó fejezetben arra keresek magyarázatot, hogy miért vonják ki magukat annyian az eszmék háborújából, majd javaslatot teszek arra, hogyan fordíthatjuk meg ezt a tendenciát. Ne becsüljük alá a saját hangunk erejét! A szeizmikus változások is apró morajlásként kezdődnek. Csatlakozzon ön is az értelemért, valamint a vélemény- és szólásszabadságért vívott harchoz! Az ön hangja is számít! Éljen vele!

Az eszmei kórokozók elleni megfeszített küzdelmem során időről időre találkozom olyanokkal, akik megpróbálnak visszafogni. A kritikák jellemzően két csoportba sorolhatók: 1) „Professzor úr, nem lehet, hogy eltúlozza a problémát? Elvégre, a társadalmiigazság-harcosok a legtöbb egyetemi campuson kisebbségben vannak.” 2) „Dr. Saad, miért nem foglalkozik fontosabb ügyekkel? Mi értelme megszállottan üldözni ezeket a szélhámos vadhajtásokat? Lényegesebb dolgokkal is tölthetné az idejét. Beszéljen a tudományról! Tanítson valamit a saját szakterületéről!” Hadd reagáljak erre a két álláspontra, azt remélve, hogy a válaszommal megszólíthatok olyanokat is, akik eddig a partvonalról figyelték az eszmék csatáját. 2001. szeptember 11-én tizenkilenc, vallásos buzgalommal és ideológiai fanatizmussal felfegyverzett terrorista közel háromezer ember halálát okozta, miközben örökre megváltoztatta New York látképét és ezzel együtt a kollektív biztonságérzetünket is. A motivált terroristák által végzett pusztítás bőven túlmutatott az elkövetők létszámán. A társadalmiigazság-harcosok és társaik olyan intellektuális terroristák, akik a józan észt és a nyilvános életünket támadják, korlátozva azokat, akik szabad gondolkodásra és megnyilatkozásra vágynak – miközben sohasem képviselték a többséget.

2019. április 6-án a következő üzenetet posztoltam a közösségimédia-felületeimen:

„Egyesek tényleg menthetetlenül hülyék. Kommentekben támadnak, amiért kritizálni merem a társadalmiigazság-harcosokat, ahelyett, hogy igazán »fontos« ügyekkel foglalkoznék. Ja, mert az, hogy van egy sor kórokozó eszme, amelyek, mint egy vallási dogma, teljesen befészkelik magukat az emberek fejébe és lelkébe az egyetemeken, a kormányokban, a cégekben, a médiában és a szélesebb társadalomban, az »jelentéktelen« semmiség. Ha egyes kormányok és egyetemek az egyéni méltósággal és a meritokrácia eszményével ellentétes irányelveket erőltetnek, az nem fontos. A helyzet az, hogy SEMMI sem lehet fontosabb, mint a szólásszabadságért és a gondolat szabadságáért folytatott harc, valamint a tudomány, az értelem és a logika iránti elhivatottság a kvázi vallásos dogmákkal szemben. Azok, akik képtelenek meglátni a nagyobb képet, maguk is bűnrészesek a mai őrült Zeitgeist fenntartásában. Az, hogy olykor a szatíra, szarkazmus vagy a humor eszközeivel harcolok az értelem ellenségeivel, ne tévesszen meg senkit sem azzal kapcsolatban, hogy mennyire komoly küzdelemről van szó.”[1]

Ez a könyv pontosan erről a küzdelemről szól.

Szintén gyakori kritikaként találkozom a „de mi van az xy-nal?” típusú kérdésekkel (ami a whataboutizmus egyik formája). Az emberek elvárják tőlem, hogy ugyanolyan haraggal sújtsak le a jobboldalra is, mint ahogy a baloldalt támadom. Akadémiai körökben mozgok, amely ökoszisztémát évtizedek óta – illetve az én teljes pályafutásom alatt – a baloldali eszmék dominálják. Azok a kórokozó eszmék, amelyekről ebben a könyvben írok, túlnyomórészt – hacsak nem teljes mértékben – a baloldali értelmiségiektől erednek. A posztmodernizmus a radikális feminizmus, a kulturális relativizmus, az identitáspolitika és az egyetemeken született többi sületlenség nem a jobboldal fanatikusainak tollából fakadt. A Fisherian runaway (Fisheri szökevény) egy evolúciós mechanizmus, amely magyarázatot kínál arra, hogy egyes állatok miért fejlesztenek ki jelentősen eltúlzott ismertetőjegyeket (mint például a hím páva farktollazata).[2] Azt állítom, hogy a könyvemben bemutatott kórokozó eszmék java a baloldali professzoroktól eredő gondolatok szökevény szelekcióval módosult válfajai. Az egyre erősebb ideológiai nyomás miatt egyre elrugaszkodottabb eszmékre van szükségük, hogy kifejezzék a progresszivitásukat. Evolúciós viselkedéskutatóként ugyanolyan élvezettel szállok vitába az evolúciót „elutasító” republikánusokkal, mint a demokratákkal, ha történetesen elutasítják ezeket a tudományos tényeket. A baloldal fókuszba helyezése pusztán azt tükrözi, hogy a baloldali értelmiség formálja az egyetemi kultúrát, és ez gyűrűzik le a társadalom további rétegeibe is. Nem kell mindkét politikai oldalt egyenlő erővel támadnom csak azért, hogy fenntartsam a pártatlanság látszatát. Ha ezt tenném, nem különböznék azoktól, akik egy méhnyakrákra specializálódó nőgyógyász-onkológust számonkérnek amiatt, hogy miért csak nőket gyógyít. „Ugyan már, doki, ne legyen ilyen szexista! Tessék csak a férfiak méhnyakrákját is kezelni!” (Persze, ma már ez sem lehetetlen, hiszen a transz férfiaknak is lehet méhük.) Az én célom az igazság védelme, és ma a baloldal toxikus eszméi azok, amelyek egy végtelenül mély, sötéten tátongó szakadék felé terelnek bennünket.

A whataboutizmus másik formája az, amikor azzal vádolnak, hogy nem az általuk preferált témákkal foglalkozom. „De mi van Izraellel, Saad professzor? Az ő politikájukat miért nem kritizálja? Mi a helyzet Trumppal és a klímaváltozással, professzor? Netán ön is tagadja a klímaváltozást? Ha annyira szívén viseli az oktatási rendszer helyzetét, miért nem támadja Betsy DeVost, Trump oktatási miniszterét?” Ezek a kérdések legalább annyira észszerűtlenek, mint felróni egy dermatológusnak, hogy a melanoma gyógyításának szenteli az idejét. „És a gyermekleukémiával mi lesz? Mi ez az álszentség? Hogy lehet, hogy soha nem operált még elszakadt Achilles-ínt, doki? Mi ez a megszállottság a bőrproblémákkal?” Ismételten hangsúlyoznám, hogy ebben a könyvben a józan észt támadó vírusok egy meghatározott fajtájával harcolok. Ez viszont nem jelenti azt, hogy minden egyes problémás területet egyenlő elánnal kellene támadnom. Erről az a kreacionista jut eszembe, aki az egyenlő esélyek címszó alatt azt hangoztatja, hogy a középiskolákban az evolúciót és az intelligens tervezést egymással versengő elméletként kellene tanítani. Az intellektuális következetesség nem követeli meg tőlem azt, hogy az univerzum összes ostobaságát kommentáljam. Az emberi elme parazitológusa vagyok, aki az értelmet pusztító, destruktív eszmék egy bizonyos csoportja ellen keresi a gyógymódot és a védőoltást.

Remélem, hogy a könyv elolvasása után olvasóim némileg optimistábban tekintenek majd a jövőbe. Habár beleestünk egy sötét, szédítő mélységű szakadékba, még van remény arra, hogy a józan ész kötelébe kapaszkodva visszamásszunk a logika, a tudomány és a józan paraszti ész fennsíkjára. Köszönöm, hogy velem tartanak ezen az úton. Győzzön az igazság!

1 A további tweetekért kövesse a posztfolyamot Gad Saad Twitterén (@GadSaad): „Egyesek tényleg menthetetlenül hülyék. Kommentekben támadnak, amiért kritizálni merem a társadalmiigazság-harcosokat, ahelyett, hogy igazán »fontos« ügyekkel foglalkoznék. Ja, mert az, hogy van egy sor kórokozó eszme, amelyek […].” Twitter, 2019. április ٦., 12:15, https://twitter.com/GadSaad/status/1114562406649421824?s=20.

2 Ronald A. Fisher: The Genetical Theory of Natural Selection, Oxford: Clarendon Press, 1930.

Első fejezet

A polgárháborútól az eszmék háborújáig

Sokszor kérdezik tőlem, hogy miért lettem szókimondó akadémikus, aki a saját tudományos területét messze meghaladó ügyekkel is előszeretettel foglalkozik. Az egyetemi közösséget irányító, fojtogató politikai korrektség korában a karrierizmus jóval kifizetődőbb, a professzor „maradjon csak a katedránál”. Akkor én miért dugom ki a fejem a lövészárokból? A legtöbb emberi jelenséghez hasonlóan a válasz a személyes beállítottság (gének) és a személyes történelem (környezet) együttesében rejlik. Ami engem illet, szabad gondolkodó vagyok, akiből allergiás sokkot vált ki a csordaszellemű gondolkodás. Az életemet a szabadság és az igazság iránti vágy hajtja, és ha valaki ezeket az eszméket támadja, az egzisztenciális fenyegetést jelent mindarra, ami számomra kedves. Ezenkívül az is elmondható, hogy az életemet és pályafutásomat két háború alakította. Az emberek többségének nem kell átélnie a háború borzalmait, nekem viszont két nagy háborúval is szembe kellett néznem életem során: a libanoni polgárháború volt az első súlyos konfliktus, míg a nyugati – elsősorban észak-amerikai – egyetemi campusokon pusztító, az értelem, a tudomány és a logika elleni háború volt a második. A libanoni háború korán megtanította nekem, hogy hová vezet a törzsi gondolkodás és a vallási dogmatizmus. Vélhetően innen fakad az identitáspolitikával szemben érzett megvetésem, hiszen olyan környezetben nőttem fel, ahol nem az egyén határozta meg azt, hogy ki vagyok, hanem a csoport, ahová tartoztam. Tegyünk most egy utazást a múltba, egykori közel-keleti otthonomba.

Libanoni gyermekkor

Libanon fővárosában, Bejrútban születtem 1964-ben, és életem első tizenegy évét a Közel-Kelet Párizsában töltöttem. A családom az egyre inkább fogyatkozó libanoni zsidó közösséghez tartozott, amely annak ellenére is ragaszkodott az otthonához, hogy már ekkor is látható volt a libanoni zsidóság sötét jövője. Apámnak kilenc nővére és egy fivére, míg anyámnak hat testvére volt, akik egy apai ági nagynéni kivételével már jóval az 1975-ös polgárháború kirobbanása előtt elhagyták az országot. Az anyai nagyszüleim a születésem előtt meghaltak, apám szülei pedig 1970 körül költöztek Izraelbe. A szűk családi körben is hasonló migrációs minták rajzolódtak ki. Két bátyám és egy nővérem van, akik több mint tíz évvel idősebbek nálam. A legidősebb testvérem egy palesztin származású, keresztény nőt vett el feleségül, ők 1974-ben vándoroltak ki a kanadai Montrealba. A nővérem szintén a kanadai városba költözött nem sokkal a polgárháború előtt – részben a tanulmányai, részben pedig a gyülekező viharfelhők miatt. A másik bátyám – többszörös országos cselgáncsbajnokként – kénytelen volt elhagyni a hazáját, mivel többször is megfenyegették, hogy ideje visszavonulnia (egyszerűen nem mutatott jól, hogy egy zsidó sorozatos győzelmeket arat egy küzdősportban). Megfogadta a „tanácsot”, és 1973 körül Párizsba emigrált, ahol a tanulmányait és a dzsúdópályafutását is folytatta. Ironikus, hogy az 1976-os montreali olimpián mégis elindulhatott libanoni színekben. Az országból pár évvel korábban elűzött zsidó dzsudokát rögtön tárt karokkal várták, amikor a hatalom érdeke ezt diktálta.

Zsidó fiúként felnőni Libanonban önmagában is kihívás volt. Jól emlékszem arra, amikor Egyiptom elnöke, Gamal Abden-Nasszer 1970-ben, néhány héttel a hatodik születésnapom előtt meghalt. Nasszert pánarabizmusa (az arab világ egyesítése) valódi hőssé tette a régióban, és a Közel-Keletre jellemzően emberek ezrei vonultak az utcára, hogy meggyászolják a politikust. De miért is lett ebből ennyire maradandó emléke egy ötévesnek? Miközben a dühös menet végigmasírozott az utcánkon (amelyet találóan Rue De l’Armée-nek, azaz Hadsereg útjának hívtak), a félelmetes „Halál a zsidókra!” skandálás kitörölhetetlen nyomokat hagyott bennem, ahogy próbáltam elbújni az erkélyünkön. Lám, még a „progresszív, modern és pluralista” Libanonban is mindig jelen volt a háttérben meghúzódó zsidógyűlölet, ami időnként a felszínre is került. Minden közel-keleti sorscsapás végső soron az ördögi zsidók bűne. Esik az eső? Fogd a zsidókra! Gyengül a gazdaság? A zsidó tehet róla. Nem megy a turizmus? Ez is miattuk van. Megy a hasad? A zsidók miatt van. Na és miért marják egymást a libanoni keresztények és a muszlimok? Nyilván a zsidók miatt. A revizionista történelemszemlélet erőfeszítései ellenére a zsidókkal szembeni gyűlölet nem a modern Izrael alapítására datálódik, hanem már több mint ezernégyszáz éve jelen van a társadalomban. Ma is emlékszem az 1973-as jom kippurra (a judaizmus legszentebb ünnepére), ahogy a szüleim aggódva ülnek az ünnepi asztalnál, miután hallották a hírt, hogy egy egyesített arab hadsereg támadást indított Izrael ellen. Az egzisztenciális, népirtásért kiáltó gyűlölet nem egyik napról a másikra alakul ki valakiben felnőttként, hanem alattomosan és napról napra ültetik bele azt az egyébiránt tiszta és ártatlan gyermekek fejébe. A testvéreim közül én voltam az egyetlen, aki nem járt zsidó általános iskolába. Úgy kilenc- vagy tízéves lehettem, amikor a Lycée des Jeunes Filles egyik osztálytermében megkérdezte tőlünk a tanár úr, hogy ki mi akar lenni, ha nagy lesz. A szokásos válaszok következtek (rendőr, futballista), mígnem az egyik osztálytársam azt mondta, „ha nagy leszek, zsidóvadász leszek”, mire az egész osztály harsány röhögésben tört ki, és vidáman tapsolt. Máig megvan az osztályképünk abból az évből, a fiú arca örökre az emlékezetembe vésődött.

Ezekkel a történetekkel semmiképpen sem azt szeretném sugallni, hogy a polgárháború előtt pokoli életünk lett volna. A szüleim a libanoni társadalom megbecsült tagjai voltak. Az, hogy az utolsó zsidók között voltunk, akik elhagyták az országot, csak azt mutatja, hogy mennyire ragaszkodtak a szüleim a hazájukhoz. A legtöbb gyermekkori barátom keresztény és muszlim volt (egyikük, akinek a lánya Montrealban kezdte az egyetemet, nemrég meg is keresett). A tartós, békés együttélés reményeit az 1975-ben kitört polgárháború döntötte romba végképp. A konfliktust sokan ma is a véres, brutális polgárháborúk mércéjének tekintik. Az évtizedekig egymás mellett élő szomszédok egyik napról a másikra esküdt ellenségekké váltak. Minden sarkon a halál leselkedett ránk. Ha az állandó bombázás nem ölt meg (a bombák fütyülő hangja alapján tudtuk, mikor kell menedéket keresnünk, és mikor nem), akkor az orvlövészek puskáitól kellett tartanunk. Naponta raboltak el és öltek meg civileket. Voltak, akiket a kenyérre váró sorban végeztek ki (két családtagom is hajszál híján úszta meg ezt a kalandot, amikor egy tűzszünet alatt késve érkeztek meg a kenyérre váró sorba). A különböző milíciák úttorlaszokat állítottak fel, ahol ellenőrizték a személyi igazolványokat, amelyeken rajta volt az adott illető vallása is. Ha valaki nem a megfelelő valláshoz tartozott, az életével fizetett. A családom esetében az „izraelita” kifejezés szerepelt a „zsidó” helyett, így az úttorlaszoknál nem számíthattunk a muszlimok rokonszenvére. A számtalan félelmetes pillanat közül is kiemelkedik egy egyedülállóan hátborzongató és baljós jelenet.

A háború kezdete előtt a szüleim előfizettek egy mosható textil kéztörlőkkel kereskedő cég szolgáltatására. A konyhában felszerelt tekercs a nyilvános mosdókból ismerős, eldobható kéztörlők elődje volt. A használt tekercsért szabályos időközönként eljött valaki, hogy kicserélje egy tisztára. Mindig ugyanaz a férfi jött, azt hiszem Ahmadnak hívták (de lehet, hogy Mohammed volt). Már akkoriban is különös szolgáltatásnak gondoltam ezt, de visszaemlékezve még furcsábbnak tűnik. Egy este, az odakint tomboló utcai harcok közepette kopogtak az ajtónkon. Odamentem, és megkérdeztem, hogy ki az. „Csak én vagyok, Ahmad [Mohammed]! Jöttem a kéztörlőért. Nyisd ki az ajtót, kölyök!” Próbáltam húzni az időt, mire egyre erőszakosabban követelte, hogy engedjem be. „Azonnal nyisd ki az ajtót!” Elszaladtam anyámért. Ha jól emlékszem, aznap este négyen voltunk a házban. Anya, a nővérem, aki látogatóba tért haza Bejrútba, és a harcok miatt ott ragadt, a szüleim egy barátja (aki szintén nem jutott haza, pedig alig pár perc autóútra lakott) és én. Apa nem volt otthon, azt hiszem, külföldön volt, de már nem emlékszem, miért. Később aztán az életét kockáztatva ő is visszatért Bejrútba. Anya odament az ajtóhoz, és azon keresztül beszélt Ahmaddal, aki többedmagával várt odakint. A feszültség egyre nőtt, anya pedig a másik szobában megbújó, nálunk ragadt barátot is odahívta, azt remélve, hogy talán egy férfi látványa elijeszti Ahmadot. Ma is látom magam előtt az arcára kiülő haragot és undort, amit a férfi gyávasága váltott ki belőle, miután az nem volt hajlandó segíteni.

A polgárháború kegyetlenségében és zűrzavarában is maradt még egy halvány reménysugár, amit az ország törvényei jelentettek. Anya utolsó szalmaszálként felhívta a rendőrséget, akik fel is vették a telefont – miközben odakint tombolt a háború. Mikor kiértek, kinyitottuk az ajtót, és mindenkit beengedtünk a konyhába. A rangidős rendőr megkérdezte az embereket, hogy kik ők, és miért jöttek. Ahmad így felelt: „Jaj, hát a barátaimmal az erdőben voltunk, és hoztunk magunkkal egy kosár gránátalmát, gondoltuk, beugrunk, és odaadjuk a családnak.” Miután a rendőr (a tekintélyt parancsoló puskájára ma is emlékszem) leellenőrizte a kosár tartalmát, Ahmad szemébe nézett, és hidegen ennyit mondott: „Magának annyi köze van ehhez a családhoz, hogy kicseréli a papírtörlőiket. Odakint dúl a háború, de maga az éjszaka közepén gránátalmával kopog az ajtajukon? Ha még egyszer erre látom, megüti a bokáját.” Ami ezután következett, attól még mindig borsódzik a hátam. Ahmad ránk emelte a tekintetét, és szenvtelen gonoszsággal azt mondta: „Visszajövök értetek.” Ezután nem sokáig maradtunk Libanonban, így Ahmadnak nem volt lehetősége beváltani az ígéretét.

Nyilvánvaló volt, hogy az első adandó alkalommal el kell hagynunk Libanont. Az országból való elmenekülésünk napja olyan volt, mintha egy akciófilmbe cseppentünk volna. A Palesztinai Felszabadítási Szervezet (PFSZ) fegyveresei jöttek értünk aznap. Megbíztuk őket, hogy vigyenek el biztonságban a bejrúti nemzetközi repülőtérre, de az is benne volt a pakliban, hogy egy meszesgödörhöz visznek minket, és kivégeznek. A reptér környéke a PFSZ ellenőrzése alatt állt, ezért szinte semmi esélyünk sem lett volna átjutni az ellenőrző pontokon a megfelelő milícia támogatása nélkül. Az egyik fegyveres megkérdezte, hogy megfognám-e a géppisztolyát, amit izgatott remegéssel megtettem. Arra is emlékszem, hogy a reptér felé tartó úton apa azzal fordult a fegyveresekhez, hogy otthon felejtette a pénzzel teli övtáskáját, és szeretne visszamenni érte. A fegyveresek nem díjazták az ötletet, és továbbhajtottak a reptér felé. A pillanatot, amikor a repülőgépünk pilótája bemondta, hogy elhagytuk Libanon légterét, egész életem egyik legszívbemarkolóbb emlékképe követte: anyám elővett egy Dávid-csillagos láncot (vagy talán a héber „életet” szimbolizáló Chai lehetett az, már nem vagyok biztos benne), és ahogy a nyakamra helyezte, azt mondta „már nyugodtan hordhatod, nem kell titkolóznod. Légy büszke arra, aki vagy!” Pár évvel később csak a szüleim segítségével tudtam felidézni egy addig homályban maradt részletet: Miért nem emlékszem semmire a reptér felé tartó útból? A válasz az, hogy miközben áthaladtunk a különböző városrészeken, a minket szállító fegyveresek tűzharcba keveredtek más helyi milíciákkal. Mi eközben a kocsiban összekuporodva, a csomagjaink alatt remegve vártuk, hogy megérkezzünk. Erről semmi emlékem sincs.

Az első benyomásom Montrealról a rendkívüli hideg volt. Korábban soha nem jártam ilyen klímájú vidéken. Persze, ennek ellenére is tudtam, hogy jobb, ha a hó hull a bombák helyett. Tisztán emlékszem arra a napra, amikor a szüleim elvittek az Iona Általános Iskolába. Sötét, borongós nap volt. A tanárom kedvesen megkért, hogy álljak fel és mutatkozzak be az osztálynak. Angol nyelvű iskola volt, én pedig akkor még nem beszéltem angolul (leszámítva azt a néhány szót, ami a Bejrútban látott spagettiwesternekből ragadt rám). „Mon nom est Gad Saad – mondtam franciául. – Je viens du Liban.” (Gad Saadnak hívnak, Libanonból jöttem.) Az osztálytársaim meredten bámultak rám. Erre a kezeimmel géppuskasorozatot imitáltam, és az ország nevét ismételgettem franciául: „Liban, Liban.” Nemrégiben összefutottam egy akkori osztálytársammal, aki szintén ott volt az én hírhedt első napomon, és mint kiderült, az ő emlékezetébe is belevésődött ez a jelenet. Költői egybeesés, hogy pont az alsós kislányom évzáró kerti partiján futottunk össze.

Habár biztonságban érkeztünk meg Montrealba 1975-ben, a libanoni rémálmok ezzel még korántsem értek véget. A szüleimnek nehezen ment a kanadai beilleszkedés, ezért nem szakítottak meg minden kapcsolatot az anyaországgal. Ez az időszak 1980-ig tartott, amikor meggondolatlan módon visszalátogattak Bejrútba, ahol a Fatah terrorszervezet elrabolta őket. Több napig fogságban voltak, és ezen idő alatt meg kellett tapasztalniuk a libanoni valóság minden kegyetlenségét. Az eltűnésük alatt nem tudtam róluk semmit (ezzel engem próbáltak védeni), és csak azt követően szereztem tudomást a történtekről, miután (néhány nagy hatalmú politikai szereplő személyes közbenjárásának hála) kiszabadultak. Egy középiskolai osztálytársam, aki szintén libanoni zsidó volt, tudott a szüleim elrablásáról (a szüleink jó barátságban voltak). Később felidézte, mennyire furcsállta, hogy olyan gondtalan és vidám voltam, miközben a szüleimnek nyoma veszett. Nem tudta, hogy nekem fogalmam sem volt a történtekről. Mielőtt a szüleim még egyszer és utoljára felszálltak a repülőre Bejrútban, a barátaik a lelkükre kötötték, hogy bármilyen fájdalmas is, hogy többé nem találkozhatnak, semmiképpen se térjenek vissza. Szüleim végre megfogadták a bölcs tanácsot. A helyzet súlya engem is mélyen megérintett, amikor végre viszontláthattam őket Montrealban. Sohasem fogom elfelejteni a traumatikus tekintetüket és apám átmeneti arcbénulását. Sokáig kísértett a gondolat, hogy anyám fogvatartói csoportos erőszakot követhettek el rajta.

A csodával határos libanoni menekülésem után ideiglenesen, úgy tizenöt évre, fellélegezhettem. Az ideológiai törzsi mentalitás ocsmánysága azonban az egyetemi campusokon is kísérteni kezdett. De mielőtt erre rátérnék, be akarom mutatni azt a két életideált, amelyeken keresztül érthető lesz, hogy miért harcolok az értelem ellenségei ellen.

Életideáljaim: szabadság és igazság

Két szakma iránt érdeklődtem egész életemben: vagy profi labdarúgó akartam lenni, vagy egyetemi professzor. Az eredeti terv szerint minden erőmmel a sportkarrieremre koncentráltam volna, majd visszavonulásom után a tanulmányaimat befejezve lettem volna professzor. Ritkaságszámba megy, hogy egy hivatásos sportoló posztgraduális diplomát szerezzen, de azért nem példa nélküli. Sócrates, a nyolcvanas évek brazil válogatottjának csapatkapitánya, visszavonulása után orvosként dolgozott. Nem sportoló ugyan, de Brian May, a legendás brit rockegyüttes, a Queen gitárosa 2007-ben asztrofizikusi diplomát szerzett az Imperial College London egyetemen – három évtizeddel azután, hogy a zenei karrierje miatt félbehagyta tanulmányait. Nem volt tehát teljesen elképzelhetetlen, hogy mindkét pályafutást komolyan megcélozzam. Sajnos egy csúnya sérülés és néhány magánéleti akadály miatt a futballkarrierem idejekorán derékba tört, ezért a tanulmányaimra kezdtem koncentrálni. Először matematika és informatika szakon szereztem diplomát (bár nemrég megtudtam, hogy a matematika „rasszista” tudomány[3]), ami remekül illett a perfekcionista és elemző jellememhez. Elvégre egy matematikai bizonyítás vagy helyes, vagy helytelen. A programkódolásban vagy van bug, vagy nincs. Miután megszereztem a BSc-diplomámat a montreali McGill Egyetemen, azonnal beadtam a jelentkezésem ugyanide, a kétéves MBA-programba. A második évemben azon néhány szerencsés hallgató közé tartoztam, akik bekerültek Jay Conger professzor Csoportdinamika kurzusába. Az órákon elmélyedtünk a személyes életünket megmagyarázó pszichológiai elvekben. Az egyik feladatunk során azonosítanunk kellett az életpályánkat befolyásoló forgatókönyveket (ezt a rendszert eredetileg Eric Berne pszichiáter dolgozta ki, megalkotva a tranzakciós analízis elméletét és gyakorlatát). Berne szerint a gyerekek a szüleik viselkedése alapján készített sorskönyvek mentén kezdik meg az életüket, épp úgy, ahogy a színészek is forgatókönyvek alapján játsszák el a rájuk osztott szerepet. Miközben elfogadom azt, hogy a szülők jelentős hatással vannak az utódjaikra, azt gondolom, hogy a pszichoanalitikus elméletek hajlamosak túlbecsülni ezeket az erőket, miközben alábecsülik az egyén génjeinek egyedi kombinációját. Egyesek valóban valamilyen forgatókönyv szerint élik az életüket. („Legyél jó fiú, hadd legyünk büszkék rád! Ne hozz szégyent a családodra!”) Másokat talán inkább az a vágy hajt, hogy megfeleljenek bizonyos ideáloknak és/vagy céloknak. („Tedd jobb hellyé ezt a világot!”)

Alapos (és roppant nehéz) önreflexióra van szükség annak az átgondolásához, hogy az életünket egy visszatérő forgatókönyv, vagy bizonyos ideálok irányítják-e. Az egyes élethelyzetek, döntések elszigeteltnek tűnhetnek, de alaposabb vizsgálat után kiderülhet, hogy létezik egy közös forgatókönyv vagy egy értékideál, amely összeköti ezeket a pontokat. A pszichoterápia segítségével pontosan be tudjuk azonosítani ezeket a mintákat a páciensek esetében. Az én életemet két alapvető ideálhoz való ragaszkodás határozza meg: az egyik a szabadság, a másik pedig az igazság. E két ideál hajszolását nem a szüleim írták elő, ezt a génjeimben kódolt személyiségemben hordozom. Most ezt a két ideált fogom bemutatni.

A szabadság ideálja

A szabadság iránti szeretetem akkor tűnt fel először, amikor kisgyermekként elvittek a bejrúti zsinagógába. A betanult imádságokat és a csordaszellemű rituálékat rendkívül elidegenítőnek találtam. Kíváncsi természetemet valósággal fojtogatták a vallásos dogmák. A vallási gyakorlatokban egy szemernyi szabadságot sem találtam. Egyszerűen tagja leszel egy csoportnak, ahol másolod a többiek viselkedését. Azt hiszem, a gyermekek többségének nem tetszenek a vallási szertartások, de az én ellenkezésem még zsigeribb volt. Mindig is erős volt bennem az egyéniség iránti vágy, ezért már fiatalon lázadtam a nyomással kikényszerített megalkuvás ellen, és rendkívül boldog voltam, hogy a testvéreim közül egyedül nekem nem kellett zsidó iskolába járnom. Már a negyvenes éveimben jártam, amikor apám elmondta, mennyire bánja, hogy nem kaptam zsidó nevelést. Azt feleltem, hogy hálás voltam, amiért nem erőltette rám a vallásos oktatást. Barátságaim és párkapcsolataim bőrszíntől, etnikumtól és vallástól függetlenül változatosan alakultak, ami által csak gazdagabb lettem. Ugorjunk előre a tinédzser éveimig, amikor egész ügyes futballista lett belőlem, és még egy európai profi karrier lehetősége is felsejlett előttem. Természetesen, klasszikus tízes poszton játszottam, ami rendszerint a legügyesebb játékosok szerepköre, akik szabadon mozogva irányítanak a pályán. Mindig megviselt, ha olyan edzőm volt, aki megpróbálta bekorlátozni a mozgásomat. A játékstílusom teljes mozgásszabadságot igényelt, amit ha nem kaptam meg, romlott a teljesítményem.

A szakmai pályafutásom szintén a szabadság hajszolására épül. Ez két, egymástól különböző szinten is igaz. Az egyetemi környezet garantálja, hogy úgy osszam be az időmet, ahogy én akarom. Ez azt jelenti, hogy rengeteget dolgozom, de akkor és ott, amikor és ahol jónak látom. Ha heti két vagy három értekezleten is kötelezően meg kell jelennem, az megfojt, ugyanakkor teljesen jól érzem magamat, ha tizenkét órát dolgozom egy kávézóban a legújabb könyvemen. A foglalkozási szabadság jót tesz nekem. Azok, akiknek kevesebb szabadság jut, magasabb kortizolszintet produkálnak, azaz stresszesebb életet élnek. Michael Marmot társadalmi epidemiológus is vizsgálta az egyén egészségének, valamint a szakmai felelősség feletti kontrolljának a kapcsolatát.[4] A nagyobb szabadság jobb egészséghez vezet.

A szabadság másik eleme, amely nagyban formálta a tudományos karrieremet, az az egymástól alapvetően különböző tudományterületek közötti átjárás szabadsága. A legtöbb akadémikus számára a hiperspecializáció jelenti a dicsőség felé vezető utat. Legyél szakértő egy egészen szűk, specifikus területen, és maradj is ott. Az egyetemi kutatók és oktatók többségének a teljes szakmai életműve egy rendkívül szűk szakterületre épül. Az én értelmiségi vérmérsékletem nem összeegyeztethető efféle karrierista béklyókkal. Valódi interdiszciplináris tudósként addig haladok a különböző értelmiségi pályákon, amíg azok kellő érdeklődést váltanak ki belőlem. Ezért lehet az, hogy olyan különböző szakterületeken is publikáltam már, mint a fogyasztói viselkedés, a marketing, a pszichológia, az evolúciós elmélet, a gyógyászat, a közgazdaság vagy a bibliometria. Steve Biko apartheidellenes aktivista egyik könyve jut eszembe, melynek címe: I Write What I Like (Arról írok, amiről akarok). Az én esetemben ezt úgy is mondhatnánk, hogy „azt kutatom, amit akarok” (és hálával tartozom az egyetememnek, amiért hallgatólagosan támogatja a széles körű akadémiai érdeklődésemet). Nem nehéz elképzelni tehát, hogy nem kedvelem azokat, akik szerint egyes kutatási kérdéseket nem szabadna feltenni – számomra nem létezik tiltott tudás.[5]

Az intellektuális szabadság iránti vágyamnak köszönhető az is, hogy professzorként aktívan jelen vagyok a közösségi médiában. Az elefántcsonttornyaikba zárkózó, fellengzős kollégáim túlnyomó többségével ellentétben én a nép professzora vagyok. Úgy vélem, hogy a nyilvánosság megszólítása is a munkám részét képezi. Egy nemrégiben a Stanfordon tett látogatásom során sokatmondó beszélgetést folytattam egy ott tanító kollégámmal, aki megtestesíti az „elefántcsonttorony” fogalmát. Tisztában volt vele, hogy szerepeltem Joe Rogan podcastjében (ami egy rendkívül népszerű platform), de egyértelműen rossz véleménnyel volt az ilyesféle szereplésről. Meggyőződése szerint valaki vagy vezető tudományos folyóiratokba ír, vagy a Rogan-show-ba jár. Ki kellett, hogy ábrándítsam ebből a hibás „vagy ez, vagy az” álláspontból, mivel szerintem egy akadémikusnak mindkét fronton helyt kell állnia. Sokan elfelejtik, hogy egy professzornak nemcsak abból áll a hivatása, hogy új ismereteket szerez meg, hanem azokat a lehető legszélesebb körben meg is kell ismertetnie az emberekkel. A közösségi média végtelen lehetőséget biztosít erre, hiszen nagyon rövid idő alatt elképesztően sok emberhez juthat el az üzenetünk általa. Egy racionálisan gondolkodó értelmiségi nem ellenezhet egy ilyen lehetőséget, mégis sokan az általam garázsbanda-effektusnak nevezett jelenség csapdájába esnek. Ha van egy zenekarod, akikkel a szüleid garázsában játszotok, és rajtuk kívül csak a dühös szomszédok ismerik a számaitokat, akkor autentikusak vagytok. De ha a banda befut, lesz egy toplistás számotok, és hirtelen tömött arénákban léptek fel, akkor „eladtátok a lelketeket”. Pontosan így gondolkodik a tudományos elit egy jelentős része is, amikor kizárólag a szakmabelieknek szóló periodikákban hajlandóak publikálni (autentikus garázsbanda), és lenézik azt, aki megjelenik Joe Rogan műsorában (ami a tömött arénák és a toplistát vezető slágerek világa). Én elutasítom ezt az értelmiségi elitizmust, mégpedig ugyanazon okból, amiért Donald Trump a mainstream médiát megkerülve, közvetlenül a közösségi oldalakon üzent a választóinak. Az eszközeink megvannak, akkor miért is ne juttassuk el az üzeneteinket közvetlenül az emberekhez.

Az igazság ideálja

A szükséges szabadság hiányában lehetetlen volna bemutatni a második ideálomat, ami nem más, mint az igazság keresése és védelmezése. Az igazság és a szabadság között kétirányú kapcsolat áll fenn – egyfelől az igazság szabaddá tesz (János, 8:32), másfelől pedig csak szabadon lehet esélyünk az igazság felderítésére. Nyilvánvaló ugyanakkor, hogy kevés ember forgolódik álmatlanul éjszakánként az igazságot ért sérelmeken rágódva. Én azonban közéjük tartozom. Gyermekként édesanyám mindig óva intett, hogy a világ nem igazodik az általam felállított, végtelenül szigorú intellektuális, etikai és morális nívóhoz, és főleg nem osztozik a becsülethez és a feddhetetlenséghez való viszonyomon. Könyörögve kért, hogy értsem meg, a világ a szürke számtalan árnyalatából épül fel, nem pedig a fekete és a fehér dikromatikus színpárjából (jóllehet nem pont ezeket a szavakat használta). Amikor intellektuális hazugsággal és ideológiai dogmákkal szembesülök, úgy érzem magam, mint akit orrba vágtak. Az ilyen esetben tapasztalt érzelmi és pszichés reakció arra sarkall, hogy visszaüssek. Alapvetően joviális és kedves ember vagyok, de ha azt látom, hogy valaki szándékos tudatlanságból vagy aljas, ideológiai indíttatású kétszínűségből elhagyja az értelem útját, kemény öklű harcossá változom.

A saját igazunk bizonygatását minden esetben alá kell rendelnünk az igazság keresésének. Ez nem könnyű feladat, hiszen a legtöbb embernek nehezére esik beismernie, ha téved. Pontosan ezért olyan felszabadító a tudomány, amely mindig lehetővé teszi az önkorrekciót, hiszen a tudományos tudás mindig ideiglenes. Ami ma elfogadott tudományos tény, az holnapra akár tévesnek is bizonyulhat. Tehát a tudományos módszer episztemikus alázatot szül. Olyan házban nőttem fel, ahol ez a hozzáállás teljes mértékben hiányzott. A családomban többen is klasszikus mindentudók, akik nagyon ritkán ismerik el egy adott témában a náluk jártasabbak igazságát és tudását. Jobban értenek a szív működéséhez, mint egy kardiológus, többet tudnak a fogakról, mint egy fogorvos, nem tud nekik újat mutatni egy matematikus, és az ott dolgozó professzoroknál is jobban értenek az egyetemek működéséhez. Ehhez pedig hozzátartozik az is, hogy tévedéseiket szinte sohasem hajlandóak beismerni. Nem állíthatnánk, hogy az episztemikus alázat terén Szókratész követői volnának. Mindig zavart ez a családi dinamika, mert tudtam, hogy ez a fennhéjázó hozzáállás gátat szab az igazságnak. A következő, több mint húsz évvel ezelőtti történet tökéletesen illusztrálja ezt a helyzetet.

Egyik nap egy rokonom épp azt ecsetelte nekem, hogy az ókori görögök antiszemita keresztények voltak, mire én szerényen megjegyeztem, hogy nem voltak keresztények. A rokonom persze kötötte az ebet a karóhoz, hogy márpedig keresztények voltak. Nem volt mit tenni, elmagyaráztam neki, hogy a szóban forgó időszakot azért nevezik „Krisztus előttinek”, mert az Jézus Krisztus és a kereszténység születése előtt történt. Mikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem fog tudni belekötni az érvembe, mi volt a következő lépése? Megtette az ilyenkor szokásos gesztust, és beismerte a tévedését? Számos alkalommal meséltem már el ezt a történetet, és mindig megkérdezem a hallgatóságot, hogy vajon mit válaszolhatott a rokon. Eddig senki sem találta el a helyes választ. Amikor minden reményét elveszítette arra, hogy bebizonyítsa az állítását, ez a drága ember a szemembe nézett, és szenvtelenül kijelentette, hogy: „Igen, pont ezt mondom, hogy nem voltak keresztények. Te mondtad azt, hogy azok voltak. Tehát nekem volt igazam.” Persze, mindketten tudtuk, hogy ez egy nevetséges hazugság volt, de ő a narcisztikus és téveszmés buborékjában továbbra is megőrizte a tévedhetetlen mindentudás látszatát.

Amikor anyám arról beszélt, hogy az intellektuális és morális tisztaságról alkotott elképzelésem nincs összhangban a valósággal, talán nem gondolt bele, hogy ezt a gyakorlatban az episztemikus alázatot hírből sem ismerő családtagjaimmal folytatott viták során érthetem majd meg igazán. Az intellektuális feddhetetlenségem rendszeresen kikezdték azok a rokonaim, akik csakis azzal törődtek, hogy az egész világnak megmutassák, hogy bármiről és mindenről többet tudnak, mint bárki más. Ez a családi dinamika lehet a magyarázat arra, hogy miért reagálok annyira érzékenyen azokra az emberekre, akiken a Dunning–Kruger-hatást érzem, vagyis azokra, akiknek a magabiztossága egyenesen arányos a tudatlanságukkal. (A jelenség egyik névadója, David Dunning a Cornellen engem is tanított.) A közösségi médiában is sok ilyen emberrel lehet találkozni. Ezzel szemben nekem semmi gondom nincs azzal, ha be kell ismernem a hallgatóimnak, hogy egy kérdésükre nem tudom a választ. Ez egyébként építi a bizalmat köztük és köztem, hiszen a hallgatók láthatják, hogy igenis fontosnak tartom azt, hogy a velük megosztott információk hitelesek és igazak legyenek. Az általam ismert témákban magabiztosan beszélek, míg más területeken – mint például a kannabisz legalizálása kapcsán – a szükséges alázattal közelítem meg a kérdéseket. Konfuciusz nagyon helyesen azt írta: „Az az igazi tudomány, ha valaki tudja, hogy mi az, amit tud, és mi az, amit nem.”

Az igazság üldözésének és védelmezésének szeretete miatt az egyetemi tanári állás egyszerre a legjobb és legrosszabb hivatás számomra. Egyetemi tanulmányaim során hamar felismertem egy óriási paradoxont: az egyetemek egyszerre lehetnek a tudományos igazságok forrásai, valamint a bődületes hazugságok terjesztői.

Egyetemek: az igazság forrásai és az értelmiségi hulladék ökoszisztémái

Miután 1990-ben megszereztem az MBA-képesítésemet, a New York állambeli Ithacába költöztem, hogy a Cornellen előbb mester-, majd doktori diplomát szerezzek 1993-ban, illetve 1994-ben. Az első szemeszterem alatt a doktori supervisorom, a neves matematikus és kognitív pszichológus, J. Edward Russo javaslatára jelentkeztem Dennis Regan professzor haladó szociálpszichológia-kurzusára. Ez felbecsülhetetlen hatással volt a későbbi tudományos karrieremre, mivel itt találkoztam először az emberi jelenségeket megmagyarázó evolúciós pszichológia rendkívüli eleganciájával. Tekintettel arra, hogy a fogyasztói viselkedés tudománya iránt is élénken érdeklődtem, megtaláltam a saját kutatási területemet. Az evolúciós pszichológia és a fogyasztói pszichológia ötvözésével megalkottam az evolúciós fogyasztás szakterületét. A doktori disszertációmat a döntéshozatal pszichológiájáról írtam. Azt vizsgáltam, hogy milyen kognitív folyamatok zajlanak le bennünk, mielőtt döntésre jutunk. Pontosabban arra voltam kíváncsi, hogy honnan tudjuk, hogy elegendő információt gyűjtöttünk-e ahhoz, hogy meghozzuk a döntést, és válasszunk két alternatíva közül. A Cornellen tanító, elismert pszichológusok és közgazdászok által tartott hihetetlenül szigorú képzésen túl, itt találkoztam először az ebben a könyvben kritizált értelmetlenségek néhány példájával is. Emlékszem, hogy Russo professzor a doktori szemináriumán mutatott nekünk párat az egyre növekvő számban megjelenő posztmodernista dolgozatokból, amelyek vezető fogyasztókutatással foglalkozó folyóiratokban jelentek meg. Ezek egyike kifejezetten tudománytalan sületlenségeket tartalmazott. Stephen J. Gould (nem összetévesztendő a Harvard néhai paleontológusával) 1991-es dolgozata a fogyasztókutatás egyik legnagyobb presztízsű lapjában jelent meg „Az önmagamon megfigyelt pervazív élettani energiák termékhasználat általi önmanipulációja: introspektív praxis perspektíva” címmel.[6] A cikket az alábbi kifakadással kezdte: „A fogyasztói kutatások többsége nem írja le a saját fogyasztói viselkedésem tapasztalati aspektusait, különös tekintettel a saját magam által észlelt pervazív, élettani energia mindennapi dinamikájára.” Kissé narcisztikus álláspont, de nem baj. Ezt egy bizarr, posztmodern gyakorlat követi, amikor a szerző az autoetnográfia eszközével él (ami nem más, mint egy „Kedves naplóm!” jellegű, pszeudoértelmiségi köntösbe öltöztetett iromány). Megmutatok két részletet, amelyben a szerző a saját erekciójáról és orgazmusáról értekezik.

„Például emlékszem a testemen végigfutó érzületekre, amelyek a nemi szerveimet is érintették, így evés közben a szexuális érzésekhez hasonló tapasztalataim voltak. Nem állítom, hogy az evés és a szex pontosan ugyanolyan érzéseket eredményezett, de volt átfedés a kettő között. Nem volt például erekcióm az étel láttán, de a szexuális izgalomhoz hasonló izgalom tört rám a nemi szerveimen érzékelt elektromos érzések és hideg-meleg hullámok formájában, miközben épp ettem valamit.”[7]

„Egy erotikus film hatására történő szándékos merevedés intenzívebb izgalmi állapotot eredményez, így a szívem gyorsabban ver, meleg érzés tör rám, a testem pedig olyan intenzitással reszket, hogy már szinte valóban beleremegek. Ez az állapot még tovább fokozódik, amikor a feleségemmel olyan ázsiai orgazmuskontroll-technikákat alkalmazunk, amelyek fokozzák és elnyújtják a gyönyört, akár napokon vagy heteken át, majd egy erotikus film megnézésével az energia a tetőfokára hág – az izgalom táplálja az izgalmat.”[8]

Houston, van egy kis probléma.

Azon túl, hogy röpke bepillantást nyertem a posztmodernizmusba és a hozzá kapcsolódó mozgalmakba, a doktori képzésem alatt megértettem, hogy a társadalomtudományok többségéből teljesen hiányzik a biológiai alapú gondolkodás. A legtöbb humán jelenséget a társadalmi konstruktivizmus lencséjén keresztül vizsgálják (ez azt a meggyőződést takarja, mely szerint a preferenciáink, a választásaink és a viselkedésünk elsősorban a szocializációnk mentén alakulnak ki). Ezt így teljesen értelmetlen elképzelésnek gondolom. Persze, fontos a környezet, de a biológiai örökség is az. 1994-ben, friss doktori diplomával hagytam el a Cornellt, hogy Kanadában, a montreali Concordia Egyetem üzleti karán legyek egyetemi adjunktus. A következő években az egyetemi tanári pályára készültem, és végül 1999-ben kaptam meg a kinevezésemet. Két párhuzamos szakmai realitásban éltem ekkor. A természettudományos kollégáim értékelték, hogy megpróbáltam darwinizálni az üzleti iskolát. A társadalomtudományos területről érkező társaim ugyanakkor meglehetősen gúnyolódva szemlélték a próbálkozásaimat. Szerintük a biológiai alapokra fektetett elméletalkotás túlságosan redukcionista módja volt a fogyasztói viselkedés értelmezésének. Azt pedig, hogy a nemek közti különbségek esetleg az evolúciós realitásokban gyökerezhettek, egyszerűen „szexista sületlenségnek” bélyegezték. Hamar megtanultam, hogy a legtöbb feminista akadémikus mélységes ellenszenvvel viszonyul az evolúciós pszichológiához. Az evolúciós viselkedéstudósok tiszteltek, a marketingtudomány viszont kinevetett. Ez a biofóbia (az emberi viselkedés biológiai alapú magyarázatától való félelem) a tudománytagadás egy visszatérő formája, amellyel akadémiai pályafutásom során rendszeresen találkoztam.

Az egyetemek azon túl, hogy a tudományellenesség (posztmodernizmus) és a tudománytagadás (biofóbia) keltetőiként működnek, egy sor más, hasonlóan rossz eszme és mozgalom bölcsőjeként is funkcionálnak. George Orwell halhatatlan szavaival élve: „Az értelmiséghez kell tartoznunk, hogy ilyen dolgokban higgyünk: egy átlagos ember sohasem vetemedne ilyen marhaságra.”[9] Ezeknek az eszméknek az elterjedése teljesen a feje tetejére állított jutalmazási mechanizmusokhoz vezetett. A csordaszellemet jutalmazzuk, míg az innovatív gondolkodást büntetjük. A kaptafánál maradó kutatókat jutalmazzuk. A szókimondó akadémikusokat megbüntetjük. A hiperspecializációt istenítjük, de a széles körű, szintetikus gondolkodást megvetjük. Az intellektuális bátorsághoz szükséges kvalitásokban problémát látunk, miközben tárt karokkal fogadunk bármit, ami a baloldali progresszivista tanokhoz kapcsolódik. Aki a kvótaalapú eredményekben hisz, az joggal bízhat egy jól fizető adminisztratív állásban. Aki viszont a meritokráciát hirdeti, arra ferde szemmel néznek. Az egyetemeken kitenyésztett, majd elszabadult kórokozó eszmék a társadalom minden rétegét megfertőzik, ha nem vigyázunk.

Kórokozó eszmék – az emberi elme parazitái

Ha megkérdezik, melyik állattól félünk a legjobban, a legtöbb ember egy nagyragadozót említ (fehér cápa, krokodil, oroszlán, medve), esetleg még a skorpió, a pók vagy a kígyó jut eszünkbe – az ember az evolúció során sajátította el ezeket a félelmeket. Feltűnően hiányzik a listáról ugyanakkor az az állat, amelyik a legtöbb ember haláláért felelős: a halálos betegséget terjesztő szúnyog. Én például kifejezetten félek a szúnyogoktól. Meglehetősen sok éjszakát virrasztottam át a feleségem legnagyobb örömére különböző hotelekben (elsősorban a Karib-szigeteken) azért, hogy lecsapjak egy-egy szökevény szúnyogot. Gyakran emlékeztetem a nejem arra, hogy ez egy tökéletesen adaptív fóbia. Több értelme van félni a szúnyogtól, mint azon aggódni, hogy megtámad egy fehér cápa. A szúnyog valamilyen halálos kórokozó közvetítésével öli meg áldozatát, legyen szó a sárgalázról (amit egy vírus okoz), vagy a maláriáról (egy parazita). Általánosságban elmondható, hogy az emberre a történelem során a legnagyobb veszélyt a különböző kórokozók jelentették, mint például a tuberkulózis (baktérium), a lepra (baktérium), a kolera (baktérium), a bubópestis (baktérium), a gyermekbénulás (vírus), az influenza (vírus), a himlő (vírus), a HIV (vírus) vagy az ebola (vírus). A jó hír az, hogy ezek nagy részét sikerült kordában tartanunk, visszaszorítanunk, vagy akár teljesen felszámolnunk a higiénia és a tisztaság, az oltóanyagok, vagy olyan egyszerű eszközök, mint a szúnyogháló segítségével.

Ennek a könyvnek a fókuszában egy másik, potenciálisan hasonló veszéllyel fenyegető kórokozó csoport áll: az emberi elme parazita patogénjei. Azokról a gondolati sémákról, hitrendszerekről, attitűdökről és nézetekről van szó, amelyek parazitaként rossz irányba terelik az ember gondolkodását. Ha ezek a vírusok bekerülnek egy ember idegsejtjeibe, az elveszíti az érvelés, a logika és tudományos gondolkodás képességét, ami segíthetne eligazodni a világban. Ehelyett a fertőzött egyén az őrület feneketlen mélységébe veti magát – makacsul és büszkén eldobva a valóság, a józan ész és az igazság kötelékeit. Miközben a paraziták célzottan támadhatják a különböző testrészeket, a neuroparazitológia az agyi élősködők osztályával foglalkozik, amelyek a legváltozatosabb módszerekkel manipulálják a gazdaállat viselkedését. Az állatvilág telis-tele van olyan biológiai patogénekkel, amelyek az organizmus agyának megfertőzése után egészen hátborzongató módokon veszik át az irányítást a gazdatest felett, annak reprodukciós (parazitikus kasztráció) vagy tényleges halálához (a gazdatest öngyilkosságot követ el a parazita szolgálatában) vezetve. Példaként hozható a