Húgaimnak,

Jackie-nek és Vickinek

Tekints le rám, s egy őrültet látsz majd,

Nézz fel rám, s az uradat látod.

Nézz szembe velem, s meglátod önmagad.

Charles Manson

Hasadás

A galéria akkora, mint egy gimnáziumi tornaterem. Mennyezete boltíves, a falak fehérek, kettőn moziképernyő látható. A félhomályos terem szélén tucatnyi látogató áll, némelyek a falnak támaszkodnak. Halk morajlás tölti be a teret, míg a nézők várakoznak.

A terem közepén egy szék és egy asztal áll. Az asztalon orvosi tálca hever, rajta kesztyű, géz és kerti metszőolló. Az üres széket egy reflektor világítja meg.

Egy görbe orrú operatőr aktatáskányi kamerával a vállán várakozik.

Nyílik egy ajtó. Amikor a művész belép, a halk morajlásnak vége szakad. A nő a terem közepére libben. Az operatőr a vonásaira fókuszál. A két moziképernyőt kitölti az arca: sűrű szempilla, hosszú nyak, acélos tekintet. Nem ez az első előadása, és messze nem az utolsó.

Felhúzza a gumikesztyűt, és egyenesen a kamerába néz.

– A félelem nem valódi – mondja –, csak akkor, ha mi valóssá tesszük.

Leül.

Kézbe veszi a metszőollót.

Kinyújtja a nyelvét.

Belevág.

Levegő után kap, de nem sikolt fel.

A kamera mindent vesz. A közönség a kettévágott nyelvet láthatja a képernyőn. Valaki elájul. Mások sírva fakadnak. A művész nincs köztük. Ő nyugodt marad.

Szájából ömlik a vér.

I.

Olyan életet akarok élni, amelyben szabad lehetek.

Őrült világban élünk. Az emberek mindig ezt mondogatják.

Ezzel ellentétben túlságosan is józanok vagyunk. Egy napon meghalunk, mind, ahányan vagyunk. Nem cirógatja többé lágy szellő a bőrünket. Nem látjuk többé a naplementében a rózsaszín árnyalatokat. Mégis, ha itt az ősz, összegereblyézzük a leveleket. Nyírjuk a füvet, és lapátoljuk a havat. Minden időnket felesleges dolgokra fordítjuk. Úgy teszünk, mintha örökké élnénk.

Azonban mit tehet egy időzített bomba? Csak két választása van.

Ketyeg vagy robban.

1.

Natalie

2020. január 6.

A tárgyalóasztal fő helyén állok. Körülöttem minden széken férfiak ülnek: alacsonyak, magasak, kövérek, kopaszok, udvariasak, kétkedők. Az ügyvezető igazgatóhoz intézem az ajánlattétel bemutatásának zárógondolatait – ő a hatvanperces prezentációm során ötvenet a telefonja nyomogatásával töltött, tízet pedig azzal, hogy komoran bámult rám. Túl van már az aranykorán, bár ezt hajbeültetéssel és barnítókrémmel próbálja leplezni.

– Bizonyosra vesszük – zárom szavaimat –, hogy az új stratégia segítségével sikerül majd az ön sörét az első számú márkává tennünk a huszonegy és harmincnégy év közötti férfi fogyasztók körében.

A vezér előrehajol, szája kissé elnyílik, mintha szivar lógna a sarkából, ahogy általában. Egy ismert sörmárkáért felelős, amely az elmúlt években a kézműves sörfőzdékkel szemben folyamatosan veszített piaci részesedéséből. Ahogy az eladások csökkentek, ügynökségünk úgy találta magát egyre vékonyabb és vékonyabb jégen ezzel az ügyféllel.

Tetőtől talpig végigmér, majd gúnyosan elmosolyodik.

– Már megbocsásson, de miből gondolja, hogy maga – úgy köpi a szót, mintha ürülék került volna a szendvicsébe – beleláthat egy férfi fejébe?

Kinézek a konferenciaterem ablakán, hunyorogva a távoli Charles folyóra fókuszálok, miközben elszámolok magamban háromig. A csapatom figyelmeztetett a fickóval kapcsolatban, az amerikai nagyvállalati világ dinoszaurusza ő, aki még mindig szentül hiszi, hogy az üzlet a golfpályákon köttetik.

Amit szívem szerint mondanék: Igen, ugyan hogy is hatolhatnék be ilyen bonyolult elmék mélyére? Megérthet-e igazán egy buta liba egy nemes, diákszövetségi szupersztárt? Lehet, hogy ma még a homlokukkal nyomják össze a sörösdobozt, de nemsokára ők diktálnak majd a tárgyalótermekben. Egy szép napon olyanná válnak, mint maga, és körmük szakadtáig állítják majd, hogy kizárólag a kemény munkának köszönhetik a pozíciójukat. De addigra azt a vizezett vackot, amit maga sörnek nevez, rég lecserélik 300 dolláros pinot noirra. Továbbra is azzal töltik majd a hétvégét, hogy lerészegednek és hánynak, de ekkor már hotelszobákban teszik ezt, a legjobb barátjuk feleségével. Amikor eljön a hétfő, itt kornyadoznak majd az asztal körül, és nem értik, miért nem mosolygok gyakrabban. Biztatnak majd, hogy törjek át az üvegplafonon, de persze csak akkor, ha egyiküket sem vágják meg a szilánkok. Azon fognak keseregni, hogy hangosan már nem mondhatnak ki ilyesmit máshol, csak a golfpályákon.

Amit valójában mondok:

– Annak érdekében, hogy alaposan megismerjem a cége működését, az elmúlt két hónap során olyan férfiakból álló fókuszcsoportokkal dolgoztam, akik az ön demográfiai célközönségébe tartoznak. Összesen hatszáz személlyel. – A PowerPoint-prezentáció csatolmányaihoz görgetek, ahol negyvendiányi részletes táblázatot és grafikont láthat. – Hétköznap esténként adatot gyűjtöttem, hétvégén pedig elemeztem azokat. Tudom, mivel foglalkoznak ezek az emberek, és mennyit keresnek. Tudom, milyen iskolai végzettséggel rendelkeznek, milyen vallási felekezethez tartoznak, s melyik rasszhoz. Tudom, hol laknak ezek a fickók, milyen az életvitelük, milyen az értékrendjük, ismerem a véleményüket az ön márkájáról és a piaci versenytársaiéról is. Tudom, milyen gyakorisággal fogyasztanak, mekkora hajlandósággal vásárolnak, és azt is, milyen alkalmakra szokták a maga sörét megvásárolni. Tudom, mennyire hűségesek az ön márkájához. Amikor felszállok a vonatra munkába jövet, vagy lefekszem aludni, visszahallgatom az interjúkat, hátha kihagytam valamilyen fontos tényezőt. Elég biztos vagyok abban, hogy úgy ismerem a maga tipikus vásárlóját, mint a saját apámat. – Akaratlanul is megrándul az arcom. – Vagyis legalább olyan jól ismerem őket, mint ön. Nem gondolom, hogy belelátok a vásárlói fejébe, tudom, hogy képes vagyok erre. Mert már meg is tettem. Már megbocsásson. – Elmosolyodom, hogy a zárszó vicces legyen inkább, mint agresszív.

A teremben mindenki mást lenyűgöztem. Az asszisztensem, Tyler megfeledkezik magáról, és tapsolni kezd. Elég egy szemvillanás tőlem, hogy abbahagyja, de addigra már a többiek is becsatlakoznak, mind a kollégáim, mind pedig a kliens képviselői. A vezér engem néz, meglepődött, de még nem döntött. Kockázatos lépés volt nyíltan szembeszállni vele, hogy megnyerjem magamnak a többieket, de úgyis ritkán kell majd találkoznunk; azt hallottam, csak olyankor bukkan fel a marketinggel kapcsolatos megbeszéléseken, ha nem akad más, akivel kötekedhetne. Nekem a marketingcsapat tagjait kell magam mellé állítanom. Az ügyvezető igazgató hátradől, és hagyja, hogy a beosztottjai fejezzék be a megbeszélést. Végül a feltett kérdésekre szánt idő felénél távozik.

Öt perccel később a kliens egy évre szerződtet bennünket a stratégiánkkal. Kézfogások, egymás hátának paskolása következik. Hónapok óta először hangzanak el ebédmeghívások. Az ügyfélért felelős csapat marad még, de én kimentem magam. Az ebédidőm ad alkalmat arra, hogy képbe kerüljek az e-mailekkel. Ha nincs beérkező levelem, ezt az órát mindig az edzőteremben töltöm.

Tyler és én lifttel megyünk le a negyvenedik emeletről a Prudential Torony fogadószintjére. Vigyorogva hallgatom, ahogy arról áradozik, milyen fantasztikus volt a prezentációm. Nem én választottam őt asszisztensemnek; kijelölték mellém. Az ambíció (vagy valójában bármilyen értékelhető képesség) hiányát a személyiségével próbálja pótolni.

A Boylston utcán reszketek a hidegben, míg Tyler szerez egy Ubert. Amint befészkeljük magunkat az autóba, odafordulok hozzá:

– Venned kell egy doboz Cohibas szivart a Hanover úton lévő szivarszalonban. Tengerészkék csomagolópapírba csomagold be. Az egyik névjegykártyám hátára írt üzenettel kell elküldened. Ne azt a vackot használd, amit az ügynökség adott, hanem azt, amit én csináltattam, a szép dombornyomással. Nincs tollad? Akkor vedd elő a telefonod. Azt akarom, hogy a kártyán pontosan ez álljon: „A hatékony együttműködésre.” Pontot tegyél a mondat végére, ne felkiáltójelet! Aztán húzd alá, és csak annyit írj, „Natalie”. Érted? Semmi „Szívélyes üdvözlettel”, vagy „A legjobbakat”, vagy „Köszönettel”. Csak egy vonal, és a nevem. Küldd el az ügyvezető igazgatónak.

Tyler tátott szájjal bámul rám.

– De olyan bunkó volt veled! Annyi ember előtt!

Közben már a megbeszélés utáni teendőket pötyögöm be a telefonomba. Fel sem nézek, úgy válaszolok neki:

– Tudod, mivel töltöttem a legtöbb időt, hogy feljebb kapaszkodjak a szakmában? Figyeltem. És jegyzeteltem.

A szemem sarkából látom, hogy savanyú képet vág. Csak három évvel fiatalabb nálam.

– A mai megbeszélés jegyzőkönyve legyen egy órán belül az asztalomon. Kérlek.

– A DCV-nél két év alatt egyszer sem láttam, hogy bárki jegyzőkönyvezett volna egy megbeszélést – motyogja.

– Talán ezért veszítetted el kis híján a klienst, akinek mindannyiunk fizetését köszönhetjük. – Várom a csattanós visszavágót. Amikor nem mond semmit, előhúzok egy mappát a táskámból. – Átfutottam a Starbursről írt jelentésedet. Hemzseg a helyesírási hibáktól. – Előveszem a korrektúrázott oldalakat, és átadom neki. – Mindkettőnkre rossz fényt vetnek a hanyagul összecsapott munkák. Legközelebb olvasd át alaposabban, mielőtt beadod, rendben? – Tyler állkapcsa megfeszül. – És mondtam már: a fejezetcímeket csupa nagybetűvel írd, és félkövérrel. Ne egyikkel vagy másikkal. Mindkettőt alkalmazd! Meglepődnél, ha tudnád, milyen messzire juthat az ember, ha odafigyel a részletekre.

A kocsi megérkezik az irodaépületünk elé. Ismét együtt utazunk a liftben, ezúttal azonban néma csendben. A hatodikon szállunk ki. Mielőtt mindketten mennénk a dolgunkra, Tyler felfortyan:

– Ha sosem találkoztál még az ügyvezető igazgatóval, hogyan lehetünk biztosak benne, hogy egyáltalán szivarozik?

– Ismerem a célpontomat – felelem, majd bemegyek a női mosdóba.

Pár perc múlva végigmegyek a folyosón, s közben a naptáramat nézem (még három megbeszélés vár rám a délután folyamán). Már éppen bekanyarodnék az irodámhoz, amikor egy közeli irodafülke felől fojtott hangok ütik meg a fülem. Az elsőben ráismerek az egyik asszisztensre, egy nőre, akinek fogalma sincs arról, hogy éppen készülünk őt előléptetni.

– Imádnék neki dolgozni! Igazi főnök-szuka.

– Vagy csak sima szuka. – Ez Tyler hangja.

A többiek visszafogottan kuncognak.

– Úgy bánik velem, mint egy gyerekkel – folytatja Tyler, ahogy biztatást érez a barátai részéről. Hangja sipítóra vált: – „Tyler, menj el a fürdőszobába! Amikor kitörlöd a segged, négykockányi papírt használj, de mindenképpen háromrétegűt. Ha csak kétrétegűt használsz, kirúglak.”

Mind nevetnek – ezek a kollégák, akik csaknem egyidősek velem, de csak harmadannyit keresnek, mint én.

Kihúzom magam, és elvonulok az irodafülke mellett. Úgy szólok oda nekik, hogy nem lassítok, és oda sem nézek.

– Nem hinném, hogy ennyire magas a hangom.

Valaki levegő után kap. Az utolsó, amit odakintről hallok, mielőtt becsuknám magam mögött az irodám ajtaját, a teljes csend.

Az asztalomnál leveszem a karcos Tupperware edényem fedelét, és az ebédemet bámulom – ezt eszem minden áldott nap, már évek óta: egycsészényi fodros kel, két szelet bacon, pirított dió, csicseriborsó és parmezán sajt, kis mogyoróhagymás vinaigrette-tel. Már alig várom azt a napot, amikor a tudósok kiderítik, hogy a fodros kel ártalmasabb az egészségre, mint a nikotin; addig viszont a szuper kaja az szuper kaja. Felsóhajtok, és falatozni kezdek.

A karácsonyi szünet alatt bőven volt időm az újévi fogadalmamon gondolkodni. Tavaly a fizetésem két és fél százalékát kezdtem megtakarításokba tenni. Tavalyelőtt rászoktattam magam, hogy havi kétszer mossam az ágyneműmet az addig megszokott havi egy alkalom helyett. Kit minden januárban (az ideit kivéve) közli velem, hogy azt kellene megfogadnom, többet fogok szórakozni. Én minden januárban (az ideit kivéve) azzal szeretnék neki visszavágni, hogy a fogadalmaknak mérhető dolgoknak kell lenniük, különben nem lehet megállapítani, hogy valaki tényleg betartotta-e őket, de ezzel sajnos nem nagyon cáfolnám a javaslata lényegét.

Szilveszterkor, amikor egyedül ücsörögtem a lakásomban, és a kis Fraser fenyőfámról hulló tűleveleket bámultam, miközben az ablakomat verte a hózápor, kénytelen voltam beismerni, hogy a húgomnak mégiscsak igaza lehet. Az új városomban egy lelket sem ismerek a kollégáimon kívül. Ugyan hogy máshogy szerezhetne egy harmincegy éves nő barátokat, mint a munkáján keresztül? Inkább élve faljon föl egy medve, mint hogy elmenjek egy olyan szervezett barátkozós eseményre, ahol csak ott ácsorognék egy csapat vadidegennel, és azon töprengenék, hogy vajon kiről képzelhető el a legkevésbé, hogy bőroverallt csinálna belőlem magának.

Megfogadtam, hogy amikor visszamegyek dolgozni, első nap máshogy csinálom, kevesebbet koncentrálok a feladatra, többet az emberekre. Csak három óra telt el, de máris megvétózom saját magam. Minek pazaroljam az időmet olyan idiótákra, mint Tyler?

Adok magamnak pár másodpercet, hogy azt kívánjam, bár itt lenne Kit, majd elhessegetem a gyengeségemet.

Megnézem, mennyi az idő odahaza (reggel kilenc), és írok egy üzenetet a legjobb barátnőmnek, Jamie-nek: „Még mindig nem haladok a munkatársakkal.” Nem jön válasz – biztos lefoglalja a kisbaba. Villámmal felnyársalok egy csicseriborsót, és végighúzom az ujjam a laptopom egerén.

Amikor végzek a munkahelyi levelezéssel, továbblépek a személyes fiókomba. Átfutom az üzenetek tárgyát: pár hírlevél, egy élelmiszerkupon, spam valakitől, akit úgy hívnak, Merlin Magic Booty. Valamint egy üzenet az info@bolcsessegerdeje.com címről. Megállok.

Bölcsesség Erdeje a hely neve, ahová Kit hat hónappal ezelőtt ment.

A húgom nem árult el túl sokat a dologról, mielőtt elment, csak felhívott múlt júliusban azzal, hogy rábukkant erre az önfejlesztő képzésre, amit egy Maine partjainál fekvő szigeten tartanak. A kurzusok hat hónap hosszúak. Ez idő alatt a résztvevők nem érintkezhetnek a családjukkal vagy barátaikkal, mert a cél az, hogy önmagukra fókuszáljanak; ja, és ami azt illeti, már fel is iratkozott az egy héttel később induló kurzusra, így egy ideig ne várjak tőle hívást vagy üzenetet.

Tiltakozni kezdtem. Nem engedheti meg magának, hogy fél évig bevétel nélkül maradjon! Mi a helyzet az egészségbiztosítással? És hogy érezheti normálisnak azt, hogy ilyen hosszú ideig nem érintkezik senkivel, akit ismer?

Szinte láttam magam előtt, ahogy a vonal túlsó végén megvonja a vállát. Ha kaphatnék egy-egy dollárt minden alkalommal, amikor Kit egy vállrándítással válaszolt nekem, egész életére befizethetném a Bölcsesség Erdejébe.

– Hogy juthat ilyesmi az eszedbe? – firtattam. – Végre van egy rendes állásod, bevételed, egy lakásod, és mindezt képes lennél csak így eldobni magadtól egy kósza ötlet miatt?

Hűvösebb hangnemben válaszolt:

– Nem mondom, hogy a Bölcsesség Erdeje a megoldás minden problémámra, de legalább próbálkozom.

– A munkád a megoldás! – Majd’ felrobbantam, hogy ezt nem látja be magától. – Mibe kerül ez a kurzus? Hogy fogod kifizetni a diákhiteled mellett?

– Egyszer kivételesen miért nem saját magad miatt aggódsz, Natalie? – Sosem szólít a teljes nevemen, ebből tudtam, hogy nagyon dühös. – Miért nem tudsz velem örülni?

Azért nem tudtam vele örülni, mert pontosan láttam, hogy miként végződik majd a történet: Kit kiábrándul a Bölcsesség Erdejéből, és mivel egy szigeten lesz elzárva a külvilágtól, könyörög majd, hogy mentsem meg. A húgomnak az átlagembernél valamivel gyakrabban van szüksége arra, hogy megmentsék. Tavaly egy sál miatt hívott fel szipogva, amit nem talált (egy órával később rábukkantam a szekrényében). Ugyanakkor hajlamos lehetetlen helyzetekbe keverni magát. Egyszer a sivatag közepén ragadt, mert a lúzer gitáros fickója szakított vele a turné kellős közepén, amire Kit úgy kísérte el, hogy emiatt otthagyta a főiskolát. Egy másik alkalommal, a legjobb barátnőjével való összezördülés végződött úgy, hogy nekem kellett mindkettejüket kihozni a rendőrségi fogdából. A húgom azt akarja, hogy ne szóljak bele az életébe, egészen addig a pillanatig, amíg nincs rám szüksége, akkor viszont elvárja, hogy azonnal dobjak félre mindent, és igyekezzek őt megmenteni.

Amikor bontottuk a vonalat, még mindig fagyos volt közöttünk a hangulat. Azóta nem hallottam felőle. Nem is tudja, hogy átköltöztem az ország másik végébe, Bostonba, mert megfogadtam az ő szabálykönyvének egyik fejezetét, mely szerint, ha forrósodik a helyzet, az okos ember szépen lelép a színről. Akkoriban, amikor először eljátszottam a költözés gondolatával, úgy képzeltem, gyakrabban találkozom majd a húgommal; most mindössze egy vonatútnyira lennék tőle. De ő elhagyta New Yorkot, mielőtt még esélyt kaptam volna erre. Azokon a napokon, amikor igazán őszinte vagyok magammal, beismerem, hogy a távolléte igazából megkönnyebbüléssel tölt el. Minél kevesebbet beszélek vele, annál kevésbé érzek bűntudatot.

A levélnek nincs tárgya. Megnyitom.

„Tudjuk, mit csinált. Ön akarja elmondani a húgának, vagy ránk bízza?”

A hátamon végigfut a hideg. A kezem megremeg az egéren. A levélben nincs aláírás, de szerepel az alján egy telefonszám. Két pdf-melléklet érkezett vele. Az egyik azt sorolja fel, milyen módokon lehet eljutni a szigetre: több útvonalat említenek, busszal, vonattal, repülővel, és mind a Maine állambeli Rocklandben található kikötőnél ér véget. Onnan hajótranszferrel mehetek csak tovább. A következő szerdán délben indul.

A második mellékletre kattintok, és elkomorodom, amikor meglátom a fejléc félkövér feliratát. Ahogy végigfutok a gépelt szövegen, felkavarodik a gyomrom. Az oldal közepe táján kék tintával, kézzel írt megjegyzésre leszek figyelmes. Minden vér kifut az arcomból. Székemmel ellököm magam a számítógéptől. Ki küldhette ezt? Honnan tudja? Mi van, ha már el is mondták neki? A tenyerem élét a szemüregemhez nyomom, és várok, míg a testem megnyugszik.

Én irányítok. Nem kell más, csak egy terv.

Elolvasom a levelet másodszor, harmadszor is, majd tárcsázom a levél alján lévő számot.

Nyugodt torokhang fogadja a hívásom.

– Bölcsesség Erdeje Wellness- és Terápiás Központ, Gordon vagyok.

Azonnal a tárgyra térek:

– A húgom csaknem hat hónapja van a Bölcsesség Erdejében…

– Sajnálom, asszonyom – vág közbe Gordon. – Nem kapcsolunk a vendégeinknek családtagokat. Vendégeink szabadon kapcsolatba léphetnek a családjukkal, amint úgy érzik, készen állnak erre.

Döbbenten pislogok. Kit ezt sosem említette nekem, és egyetlenegyszer sem lépett velem kapcsolatba. Kényszerítem magam, hogy az előttem álló feladatra koncentráljak. Lehet, hogy Gordon mégis kapcsolja őt, ha úgy gondolja, Kit kezdeményezte a kapcsolatfelvételt.

– Kapcsolatba is lépett velem! Küldött egy e-mailt, amiben azt kérte, hogy utazzak oda.

– Nos, ezt ne tegye, kérem. Csak a vendégeink léphetnek a szigetre, előzetes jóváhagyás után.

Tovább erősködöm:

– A húgom neve Kit Collins.

Gordon olyan sokáig hallgat, hogy már azt gondolom, letette a telefont.

– Akkor ön bizonyára Natalie.

Meglepődöm.

– Tehát Kit említést tett rólam?

– Mindent tudok magáról.

Nagyot nyelek. Vajon Gordon is a „mi” része, a csoporté, akik fenyegetnek? Várok, nem akarom elárulni magam. Nem fejti ki a kijelentését. Felszegem az állam, és magabiztosan szólok bele a telefonba:

– Kapcsolná nekem, kérem?

– Nem gondolja, hogy már eleget tett érte? – mondja Gordon szinte barátságosan a vonalban.

– Mégis mire céloz ezzel?

– Talán a húgának nincs szüksége arra, hogy belebeszéljen a boldogságába. Most pedig maximalizált napot kívánok!

Bontja a vonalat.

Mégis mit mondhatott Kit ezeknek az embereknek rólam?

Úgy tűnt, Gordon tud valamit, ugyanakkor, ha ő van az e-mail mögött, miért invitálna benne a szigetre, hogy azután a telefonban meg lebeszéljen a látogatásról? Nézem a képernyőt, míg ki nem kapcsol, és közben gondolkodom. Először is, válaszolok a levélre. Ha nem jön válasz, másodszor is felhívom a Bölcsesség Erdejét. Ha nem tudok beszélni vele…

Ismét átnézem a pdf-ben szereplő útvonalakat. Kit egészen pontosan százkilencven mérföldnyi autóútra és hetvenöt percnyi hajóútra van tőlem. Panaszkodhatnék rá, míg bele nem kékülök, de akkor is, ő a kishúgom. Különben is, itt az idő. Újra meg újra megfogadtam, hogy elmondom neki az igazat, de aztán mindig inamba szállt a bátorságom, és nem vallottam be neki.

Fogalmam sincs, mit tesz majd Kit, ha rájön mindenre.

2.

Senki nem szólt egy szót sem az egész autóút során. Ez jó kezdetnek tűnt.

Nem is, inkább véletlenszerű kezdet volt. „Véletlenszerű: olyan dolog, folyamat, ami nem eltervezetten, hanem találomra történik.” Ez volt aznapra a nap kifejezése az élénksárga, „A nap szava” kalendáriumomban, amit tavaly karácsonyra kaptam a szüleimtől.

Magamhoz öleltem Mackó úrfit, kikászálódtam a kombiból, és csak álltam az autóbejárón, és bámészkodtam. Carol nénikém egyszintes tóparti házát vörös lambéria borította, a zsalugátereket pedig sötétzöldre festették. Nem volt nagy, vagy fényűző, mint más házak, amelyek mellett elhaladtunk idefelé, de három hálószoba volt benne. Ez azt jelentette, hogy egy egész hétig lesz saját szobám.

– Segíts anyádnak és a nővérednek az élelmiszerekkel! – hallottam uram utasítását, miközben egy halom bőröndöt cipelt a bejárat felé. Bedobtam Mackó úrfit a hátsó ülésre, és a csomagtartóhoz léptem, ahol anyu a kezembe adott egy papírzacskót, tele élelmiszerrel.

– Kettőt vigyél! – mondta Jack.

– Túl nehezek! – Gyorsan a ház felé indultam, mielőtt a kezembe nyomhattak volna még egy pakkot.

Uram kinyitotta az ajtót, én pedig bekukucskáltam mellette. A házikóból kissé áporodott szag áradt, de tisztának tűnt. Az ablakokon beragyogott a nap fénye. Az élelmiszereket bevittem az otthonosan berendezett konyhába. A konyhapult csaknem üres volt. El sem tudtam képzelni, vajon hol tarthatja Carol nénikém a holmijait.

Felkaptam a kézzel írt üdvözlőlevelet a pultról, és éreztem, hogy uram is olvassa a vállam fölött.

– Hát persze hogy házirendet hagyott! – Kuncogott, majd a könyökével oldalba bökött, és halkabban folytatta: – Gondosan megszegjük majd az összeset. – Nem tudtam eldönteni, hogy komolyan beszél-e, így olyan hangot adtam, ami bármit jelenthetett.

Uram nem szerette Carol nénikémet, egyrészt, mert anyu rokona volt, másrészt pedig azért, mert volt képe hozzá, hogy egy férfi támogatása nélkül is megengedjen magának egy második otthont. Csak nagyon ritkán engedte, hogy találkozzunk vele, de gondolom, annyira azért nem utálta, hogy nemet tudjon mondani neki, amikor felajánlotta nekünk a házat.

Alig volt időm arra, hogy kipakoljak, és körbenézzek a garázsban, amikor uram megbeszélést hívott össze a meghitt nappaliban. Díszpárnák hevertek mindenfelé, olyan feliratokkal, mint hogy: „Élj, nevess, szeress!” meg „Csak borozgatnék, és a cicámat cirógatnám”.

Uram összecsapta tenyerét, a szeme csillogott.

– Mit szólnátok egy családi kiránduláshoz?

Jack és én lehorgasztottuk a fejünket. A nővéremet senki sem szólította a rendes nevén. Uram fiút remélt. Amikor ehelyett a nővérke a kezébe adta a kislányát, az sem akadályozta meg benne, hogy azon a néven kezdje szólítani, amit a fiának szánt. A becenév rajta ragadt, a nővérem és anyánk legnagyobb bánatára.

Anyu szorosan karba fonta a kezét.

– Inkább imádkozom egy rózsafüzérnyit, aztán ledőlök kicsit. Ti hárman menjetek csak, fedezzétek fel a környéket!

Uram arca elsötétedett.

– Ez az első családi nyaralásunk, és te át akarod aludni?

– Rengeteg időnk van, nem? – felelte anyu. – Csak egy órácskát pihennék. Az utazás nagyon kimerített. – Sarkon fordult, és elindult a folyosón, mielőtt uram bármit mondhatott volna, majd halkan becsukta maga mögött a hálószoba ajtaját. Jack idegesen figyelte apánkat, barna tincseit csavargatta.

Uram a fejét csóválta.

– Hihetetlen!

Elindult kifelé a hátsó kijáraton, Jack és én követtük, hagytuk, hogy becsapódjon mögöttünk a szúnyoghálós ajtó. Hárman együtt lépkedünk a bokáig érő fűben az évszázados fák alatt, amelyek között az udvaron álló zászlórúd teljesen eltörpült. A csillagok és sávok vidáman integettek le ránk.

– Az a nő mindig fáradt – morogta uram.

Alig tíz méterre tőlünk egy mesterséges tó terült el, olívazöld, zavaros vizű. A telek végében csónakház és stég feszült a víz fölé. Carol nénikém motorcsónakja odabent pihent.

Uram észrevette a csónakot, és vigyorogva felénk fordult:

– Mit szóltok, lányok?

– A garázsban láttam patkókat! – mondom sietve.

Uram megigazította vékony keretes szemüvegét, megszívta a fogát, és rám nézett. A haját annyira rövidre nyírta, hogy alig látszottak tejszőke hajszálai.

– Szeretnék megtanulni játszani! – hazudtam.

– Két órát vezettem, és te azt akarod, hogy a szárazföldön dekkoljak? Az kizárt.

Uram a csónakház felé indult, a válla fölött szólt hátra:

– Jack, tegyük vízre ezt a ladikot!

A nővérem követte a magasra nőtt fűben. Csak három évvel volt idősebb nálam, de a testünk kezdett máris egészen máshogy kinézni. Kis korunkban uram „kis fogpiszkálóimnak” hívott bennünket, de ez a gúnynév Jackre már nem volt igaz. Elkezdett itt-ott gömbölyödni. Sárgultam az irigységtől.

Rossz ötlet lett volna kettesben hagyni őket. Sosem tudhattam, mikor van éppen olyan hangulatban, hogy beköpjön valamiért uramnál. Utánuk rohantam a stég irányába.

Csakúgy, mint Carol nénikém háza, a csónak is egyszerű volt, de szépen rendben tartott. Uram és Jack a vízre cibálták. Uram bepattant, Jack pedig azonnal követte. Várakozóan felém fordultak. A csónak oldalát dühös hullámok ostromolták. Négyszemélyes volt, sokkal kisebb, mint amire számítottam. Az ajkamba haraptam.

– Nem érünk rá egész nap, kisszívem! – Uram beindította a motort.

Szóra nyitottam a számat, nyeltem egy nagyot.

– Én csak…

– Tedd be a húgodat a csónakba! – vetette oda Jacknek. Kiszállt, arrébb sétált, és kezét a nap miatt a szeme fölé emelve körbenézett a tavon.

Jack a kezem után nyúlt. Alig észrevehetően megráztam a fejem. Tovább nyújtotta a kezét, felém hajolt. Szeme elkerekedett, először dühöt, majd félelmet sugárzott a tekintete.

– Most – suttogta hangtalanul.

– Nem megy! – suttogtam vissza.

Tekintete az arcomról uram felé villant. Éppen a motorcsónak műszerfalát tanulmányozta. Láttam, hogy Jack gyors fejszámolást végez: vajon meddig lesz még mással elfoglalva? Vajon mit tesz majd, ha meglátja, hogy nem engedelmeskedett a parancsának?

– Kérlek! – könyörögte suttogva.

Az egyik ülésen észrevettem egy narancssárga mentőmellényt. Amint belépek a csónakba, azonnal magamra húzhatom. Nem akartam megint bajt hozni a nővérem fejére; sosem lehetett tudni, mennyire lesz kemény a büntetés.

Megfogtam a kezét. Arcán szétáradt a megkönnyebbülés. Behúzott maga mellé a csónakba.

– Nem lesz gond! – biztatott.

Túlságosan lefoglalt, hogy a csónak hátuljába rohanjak, így válaszolni sem tudtam. A mentőmellény már félig rajtam volt, amikor uram túlkiabálta a motor zúgását:

– Vedd le azt a vackot!

Ledermedtem, majd felé fordultam.

Felvonta szőke szemöldökét.

– Talán nem bízol a vezetői tudásomban?

– De! – csipogtam, és közben szorosan markoltam a mentőmellényt.

Hüvelykujjával hátrabökött a ház irányába.

– Ma az összes gyáva nyulat hátrahagytuk. Az én lányaimnak nincs szüksége ilyesmire.

Nem mozdultam. A mentőmellény ott ringatózott a fejem fölött.

– Nem mondom kétszer! – mondta uram.

Jack felém lendült, kitépte a kezemből a mellényt, és visszadobta az ülésre.

– Induljunk! – mondta azután.

Uram óvatosan elhátrált a csónakkal Carol nénikém stégjétől, a hosszú, keskeny Minnich-tó közepe felé. Tíz mérföldnyi partvonal, ezt mondta anyu tegnap pakolás közben. Uram aggódott, hogy a víz tele lesz majd emberekkel a nyárias idő miatt, de anyu megnyugtatta, a legtöbb gyereknek már elkezdődött az iskola, előbb kezdtek, mint a mi körzetünk. Igaza is lett. Ezen a kora szeptemberi hétfőn a tó üres volt. Uram és Jack integettek annak a pár csónaknak, amelyek mellett elhaladtunk. Engem túlságosan lefoglalt, hogy két kézzel szorítsam a fémkorlátot.

– Na, micsoda kilátás, mi? – mondta rekedten uram, és körbeintett. A nővérem és én engedelmesen végignéztünk mindent: volt pár kisebb strand, a parttól beljebb bungalók és lakókocsik, és akkora juharfák, amik úgy néztek ki, mintha fel akarnák falni a tövükben álló kis házakat. Egyik mókus kergette a másikat. Brekegett egy béka. Egy percre el is felejtettem, hogy félnem kellene.

Húsz perccel később már nem szorongattam olyan hevesen a korlátot. Hátradőltem a párnázott ülésen, és hagytam, hogy a nap melengesse az arcomat. Az első csónakázásom nem is sikerült olyan rosszul. Alig rezzentem össze, amikor egy vízcsepp az arcomhoz ért.

A csónak lelassult. Kinyitottam a szemem. Egy öbölben voltunk, eldugva a főbb vízi útvonal elől. Jack az ülésem mellett térdelt, és a vízbe mártotta a kezét. Összerezzentem attól, ahogy a víz fölé hajolt, át a csónak oldalán, így hátulról megragadtam a pólóját, hogy biztonságban legyen. Rám nézett, és kacsintott.

Uram az öböl közepén leállította a csónakmotort, és az ülése alól előhúzott egy zacskónyi élelmet. Jack sajtos-mortadellás szendvicset készített nekünk, s óvatosan levágta a kenyérhéjat az enyémről, mert tudta, hogy így szeretem. Ezt csak nagyon ritkán tette meg.

Miután felfaltuk a szendvicseinket, hátradőltünk, és az eget bámultuk. Uram nekem adta a dzsekijét párna gyanánt. Jack az ajkát harapdálva feküdt és várakozott, nem tudom, mire, miközben uram és én állatformákat kerestünk a felhők között.

Uram az egyik felé mutatott, ami éppen felénk tartott.

– Az ott egy unikornis!

Kuncogtam.

– Nincsenek is unikornisok!

Úgy tett, mintha megsértődött volna.

– Akkor te minek neveznéd?

Elgondolkodtam.

– Rinónak?

– Rinóbb-cérosznak? – mondta, s úgy ejtette a szót, ahogy én szoktam kis koromban. Rápillantottam. Ő továbbra is az eget fürkészte, de közben a vállamat lökdöste a vállával. Úgy éreztem, a szívem kétszeresére dagad, mint a Grincsé. Talán olyan nap lesz ez, amire örökké emlékezni fogok. Vajon tudatában vagyunk annak, hogy éppen a kedvenc emlékeinkben élünk, miközben azok megtörténnek velünk?

Uram térde megreccsent, miközben felállt. Csípőre tette a kezét, és összeszorított szájjal a vizet kezdte fürkészni. Ahogy állt ott, csaknem jóképűnek láttam. Száznyolcvan centi magas volt, izmos és barna, hiszen egész nyáron medencéket épített gazdag családoknak. Ebből a szögből nem látszottak a szigorúra formálódó ráncok, és a kis pocak sem az amúgy vékony testén. Nem tudtam, mi járhat a fejében.

Leguggolt elém, és ráült a sarkára.

– Megmondom, mi lesz, picikém! – Elöntött a melegség. Csak olyankor szólított picikémnek, ha különösen elégedett volt velem. – Ha képes vagy egy órán keresztül lebegni itt a vízen, akkor nem kell úszóedzésekre járnod.

Jack válla megfeszült az enyém mellett.

– Adok hat pontot! – Uram megvakarta borostás állát. – Ennél jobb ajánlatot nem kaphatsz.

Ma már szereztem kilenc pontot. Eljuthatok tizenötig, ha segítek a vacsoránál, és befejezem azt a könyvet, amit uram olvastat velem, attól a Dale Carnegie nevű fickótól. Felültem, és kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek.

– Az úszóleckéket választom.

– Már két éve halogatod! – Összevonta a szemöldökét. – Majdnem kilencéves vagy, és fogalmad sincs, hogyan kell úszni. Ez megalázó!

Elvörösödtem.

– Csak nyolc és háromnegyed.

Jack felé intett.

– A nővéred lazán eljutott a hatodik szintig, és pár éven belül vízimentő lehet nyaranta.

Jack kerülte a pillantásomat.

Nagyot nyeltem.

– De nincs is itt a fürdőruhám!

Uram legyintett.

– Ami rajtad van, pont megfelel. Bőven van száraz ruhád a házban.

Remegni kezdtem. Tudtam, mikor van itt az ideje az érvelésnek, és mikor van az a pillanat, amikor már könyörögni kell.

– Kérem, uram! Kérem, hadd ne kelljen megtennem!

Talpra rántott.

– A tény, hogy félsz a víztől, azt bizonyítja, hogy igenis meg kell tenned. Egész életedben kerülni akarod a fürdőkádakat? Tudom, hogy most ijesztőnek tűnik, de meglátod, nem is rossz dolog.

Jackhez fordultam, és magamban könyörögtem neki, hogy álljon ki értem. A hasára fordult. Egy könnycsepp csordult végig az arcomon (–4).

– Mínusz négy! – mondta uram épp akkor, amikor ez átfutott a fejemen. – Gyerünk, ne kelljen belelöknöm téged!

Tudtam, hogy nem fog visszakozni. A tekintetem körbevillant, és ismét a mentőmellényen állapodott meg.

Uram gúnyosan felnevetett, mielőtt egy szót is szólhattam volna.

– Ez pont a gyakorlat lényegét venné el!

Be kellett mennem a vízbe. A fogaim összekoccantak, aztán reszketni kezdett a vállam, a karom, s végül már egész testemben remegtem.

– Meg kell nyugodnod, különben nem fogod tudni megcsinálni. Már megmutattam a kutyaúszást. Tudod, mit kell tenned. Hagyod, hogy a félelem uraljon. A képzeleted azt hazudja, hogy rosszabb lesz, mint amilyen valójában. Majd meglátod!

Bólintottam, bár nem hittem neki. Levettem a tornacipőmet, de a zoknit magamon hagytam, aztán a kis létra felé csoszogtam, amit a csónak végében lehajtott a vízre. Felléptem a legfelső létrafokra, s közben tekintetem a vizet pásztázta, pikkelyes, hegyes fogú lények után kutatva. Vajon lehetnek piranhák a Minnich-tóban? Megfordultam, szembe a létrával, hogy ne kelljen a vizet néznem. Uram két hatalmas lépéssel előttem termett, és láthatóan nem volt elégedett.

„Paradoxon: a bevett mértéktől eltérő, látszólag képtelen, a valóságban azonban jól megalapozott vélemény vagy tétel; látszólagos ellentmondás.” Ez volt a múlt hétfői kifejezés.

Leereszkedtem a második fokra. Jeges víz áztatta a zoknimat, és nyaldosta a lábam szárát.

Uram csettintett a nyelvével.

Lejjebb léptem még egy fokot, így már a térdem és a rózsaszín sortom szára is a vízbe került. Imádkozni kezdtem anyu istenéhez.

Uramnak kitágult az orrlyuka.

Leereszkedtem az utolsó létrafokra, a sortom teljesen víz alá került. A vizes ruhám nehéz volt, lefelé húzott. Felnéztem apámra, és azért fohászkodtam, hogy gondolja meg magát, hogy mondja azt, ennyi is elég. Majd egy másik alkalommal úrrá lehetek a félelmemen. Deréktól felfelé még száraz voltam.

Tekintete megkeményedett.

– Az isten verjen meg! – Cipőjével ellökte kapaszkodó ujjaimat. Rémülten mindkét kezemmel elengedtem a csónakot, és a vízbe estem. Amikor nyakig merültem a hideg vízben, felsikoltottam. A létra után nyúltam, de uram elrántotta előlem, és bedobta a csónak aljába.

Tudtam, hogy nem enged vissza.

A hólyagom elengedte magát, a jeges víz meglangyosodott körülöttem. Hadonászni kezdtem, és ellöktem magam a csónaktól, mert rettegtem, hogy uram valahogy észreveszi a dolgot. Nem tudtam, hány pontba kerülhet, ha az ember bepisil, de biztos voltam benne, hogy nagyon sokba.

Zsebéből előhúzta a borzalmas stopperórát. Vajon megtett akár egyetlen lépést is nélküle?

– Ha csak egy ujjal is hozzáérsz a csónakhoz, az óra újraindul. – Megnyomott egy gombot. A stopper csipogott.

Lihegtem, próbáltam úrrá lenni heves szívdobogásomon. A víz valójában nem is volt nyálkás. Csak beképzeltem magamnak. Lefelé nyújtózkodtam a lábujjaimmal, hátha elérem a tó fenekét, de semmi. Elképzeltem, ahogy a lábam elakad a hínárok között, ami megragad, lerángat, láttam magam, ahogy süllyedek, csak süllyedek lefelé az örök otthonom irányába a tó fenekére, a hajam lebeg, a bőröm haleledellé oszlik, a fejemről lerágják az összes húst, csak a koponyám és a fogsorom marad. Uram azután egy nagy hálóval kimeríti, ami marad belőlem, mint a valaha volt legnagyobb zsákmányát. De az is lehet, hogy otthagy elrothadni az iszapos síromban, mert túlságosan szégyelli a gerinctelenségemet, hogy nem tudtam teljesíteni a kérését.

Reszketve csapkodtam a kezemmel és rugdostam a lábammal, ahogy uram tanította. Mereven nézett a csónak hátuljában lévő egyik ülésből.

– Gondolod, hogy számomra élvezet tíz év után az első nyaralásomat azzal tölteni, hogy a lányomat önfegyelemre neveljem?

Évekkel korábban megtanultam, mi is az a költői kérdés.

Rugdostam, csapkodtam, küzdöttem a vízzel, és egy pillanatra sem vettem le a szemem a csónakról. Próbáltam félresöpörni a gondolatokat, hogy mi lehet alattam és mögöttem, vagy milyen érzés, amikor centiről centire lerágják az izmaimról a bőrt.

– Az Úr látja, a tehetségeddel vagy képességeiddel nem sokra viszed. Egész biztos, hogy Isten kihagyta az őseinket, amikor ajándékait osztogatta. Ha nagyapádnak támadt egy gondolata, magányosan halt meg a koponyájában. Nem mintha szegény öreg apád jobban el lenne eresztve. Azt nem irányíthatjuk, amit az agyunkkal kaptunk, de mi az, amit igenis irányíthatunk?

Elég hosszan hallgatott ahhoz, hogy tudjam, ezúttal választ vár tőlem.

– Azt, hogy milyen keményen dolgozunk – lihegtem.

– Beszélj normális hangon!

– Azt, hogy milyen keményen dolgozunk! – ismételtem ezúttal hangosabban.

– Mi az egyetlen módja, hogy sikeres lehess?

– Ha hajlandó vagyok kitartani – szavaltam a leckét.

Uram elégedetten bólintott.

– Nem hiszek a sorsban, de hiszek a lehetőségekben. Kisszívem, benned megvan minden potenciál, hogy egyszer nagy lehess. Ne hagyd, hogy bárki elhitesse veled az ellenkezőjét. – Ellenőrizte a stoppert. – Tíz perc telt el.

Pár perc múlva unatkozni kezdett. Felállt, a feje fölé nyújtotta a karját. Azt reméltem, talán véget vet a próbának, és hazavezeti a csónakot. Hajlandó lettem volna ezt az egész nyaralást odadobni azért, hogy kikerüljek a vízből.

– Remekül csinálod, picikém. Már eltelt tizenöt perc. Mostantól Jack figyel rád, míg én szundítok egyet.

A szívem nagyot dobbant, ahogy Jack a csónak hátulja felé indult. Ledobta magát a székbe, amiből uram pár perce még szónokolt nekem. A stoppert bámulta, egyszerre tűnt aggodalmasnak és dühösnek.

– Engedd, hogy…

Csúf pillantást vetett rám, majd hátrapillantott a válla fölött, és az ajka elé emelte az ujját. Ismét hevesen kezdett dobogni a szívem.

Nem történt semmi. Biztos nem hallott meg.

Jack hátradöntötte a fejét, és az eget kezdte bámulni, nem volt hajlandó rám nézni. Csak kapálóztam, kapálóztam, úgy éreztem, már órák óta ezt csinálom, s közben próbáltam nem pánikolni, amikor a kéz- és a lábujjaim zsibbadni kezdtek. Uram már el kellett, hogy aludjon.

– Engedd, hogy pihenjek! – szóltam oda a nővéremnek.

Tekintete uram felé villant, majd vissza az égboltra.

– Nem tehetem.

– Fáradt vagyok!

– Sajnálom. – Lehunyta a szemét. Hát ez volt a hála azért, hogy beszálltam a csónakba csak azért, hogy ő ne kerüljön bajba!

Lassan közelebb evickéltem, aztán nekilendültem, hogy elkapjam a csónak oldalát. Jack felugrott a székből, készen arra, hogy megakadályozzon, de a csónak fala túlságosan csúszós volt ahhoz, hogy meg tudjak kapaszkodni. A víz alá merültem, és amikor az arcom is elmerült a jeges vízben, önkéntelenül levegő után kaptam. Vizet nyeltem, és mire ismét a felszínre jöttem, már fulladoztam.

– Ha ezt még egyszer megcsinálod, újraindítom a számlálót.

– Kérlek! Nem mondjuk el neki!

– Tudni fogja. – Megint hátrapillantott a válla fölött. – Valahogy mindig megtudja.

Köhögtem, próbáltam megszabadulni a víztől.

– Csendben leszek!

– Pszt! Mindkettőnket bajba sodorsz!

– Nem vagyok erre képes! – sírtam remegve.

Ránézett a stopperre.

– Már harmincöt percnél jársz. Több mint a fele megvolt.

Görcsölni kezdett az oldalam. Az egyik zoknim lecsúszott, a lábujjaim az éles fogak és karmok szabad prédájává váltak. Éreztem, hogy valami húz lefelé a vízben. Bármi volt is az, tudtam, hogy nem csíkokat hasít majd belőlem, hanem nagyobb darabokat, fél végtagonként fog felfalni. Éreztem, ahogy az éles fogak a karomba marnak, szinte láttam, ahogy a tó vize rozsdavörösre színeződik. Ismét sírva fakadtam, ezúttal csendesen.

Jack is feldúltnak tűnt. Elfordította az ülőkét, így már csak a profilját láttam.

– Ne legyél már ilyen bőgőmasina! – Megtörölte az arcát.

Bőgőmasina? Sokszor láttam, hogy Jack a szemét is kisírta, amikor uram sokkal kisebb kihívások elé állította, mint ez most. Ugyan mit tudott a nővérem a bátorságról? Neki minden az ölébe hullott: barátok, jó jegyek, és úszni is gyorsan megtanult. Könnyű úgy nem félni semmitől, hogy az ember mindenben sikeres.

Egy lény suhant el a vízben a csónak mellett. Felsikoltottam, hátrafelé lökdöstem magam, próbáltam olyan messze kerülni a lénytől, amennyire csak tudtam. Körbeforogtam, az állammal a vizet szántottam, és tekintetemmel a lény után kutattam. A szemem sarkából ismét megpillantottam. Visítva, csapkodva távolodtam el a helytől, és addig kapálóztam, míg teljesen kifogytam a szuszból.

Elképzeltem, ahogy a lény a lábam alatt köröz, és begörbítettem a lábujjaimat. Mekkora lehet? Harapós? Vajon mennyire fog fájni, mondjuk, egy foghúzáshoz képest? Uram minden alkalommal a zsinóros-ajtógombos módszert kényszerítette ránk; azt mondta, a kimozgatás az anyámasszony katonáinak mentsvára. Vajon ilyen az is, ha az embert élve felfalják, vajon a félelem rosszabb, mint maga a fájdalom? Vajon mennyi idő telik el, mire végre nem érzek semmit?

Valami súrolta a jobb vádlimat. Ismét felsikoltottam, és a víz alá merültem. Túlságosan féltem ahhoz, hogy kinyissam a szememet. Felkiáltottam, de a víz alatt csak mormogás hallatszott. Kidugtam fejem a vízből, és levegő után kapkodtam, köhögtem, kiabáltam és körbe-körbe forogtam a csónak után kutatva. Hogy került ilyen távol tőlem? A végében üres volt a szék. Vajon hova lett Jack? Köhögtem, majd ismét lemerültem.

Ezúttal kinyitottam a szemem a víz alatt. Ködös, hányászöld közegben lebegtem. Még többet nyeltem belőle, a torkom égett, és szédülni kezdtem. Kezem-lábam mintha betonból lett volna, nem tudtam már irányítani őket. Túlságosan elfáradtam. Fáztam, nem láttam és nem hallottam semmit, csak annyit éreztem, hogy süllyedek, süllyedek lefelé, egyedül. Vajon éppen meghaltam? Könyörögtem, hogy ne érezzek semmit.

Minden elsötétedett.

Amikor magamhoz tértem, lélegeztem, nagy kortyokban ittam a levegőt. Kinyitottam a szemem, és elvakított a nap. Lassan kirajzolódott felettem uram és Jack arca. A csónak aljában feküdtem. Jack szeme vörös volt, hajából víz csöpögött rám. Pislogtam.

Uram a térdére támaszkodva vigyorgott le rám.

– Úgy látszik, mégis járni fogsz úszóedzésre, kisszívem.

3.

Natalie

2020. január 8.

A busz a három és fél órás út végén begördül Rockland kompkikötőjébe. Útközben zöldségesstandok, éttermek és homárfogáshoz szükséges kellékeket árusító horgászboltok mellett haladunk el. Egy stand mellett a tábla büszkén hirdeti, hogy már több mint ötmillió hot dogot adtak el. Kiszúrok egy cégért: „Maine-ne varrna?”. Általában értékeltem volna a szójátékot, de most másra sem tudok gondolni, csak a húgomra.

Az utolsó FaceTime-beszélgetésünk egészen addig a megszokottak szerint zajlott, mígnem Kit közölte, hogy elmegy a Bölcsesség Erdejébe. Arról beszélgettünk, vajon ki nyeri majd a Survivor aktuális évadát (nem törődtünk azzal, hogy mi vagyunk a műsor utolsó két rajongója; rendíthetetlenül támogattuk Jeff Probstot). Meséltem neki egy biztonsági alkalmazásról, mert megint elhagyta az összes jelszavát (ennek már a gondolatától is olyan stresszes leszek, hogy tikkelni kezdek). Ő említett egy személyi stylist szolgáltatással foglalkozó startupot, akik házhoz küldik a ruhákat, hogy az ügyfélnek ne kelljen kiállni a tortúrát, amit a vásárlás folyamata jelent a boltban. Kit kiegyensúlyozott volt, és jó kedélyű. Egészen addig, míg meg nem torpedóztam a tervét, hogy elmenjen.

Tudjuk, mit csinált. Ön akarja elmondani a húgának, vagy ránk bízza?

Összerezzenek. Csak egy dolog lenne rosszabb annál, hogy elmondjam Kitnek a titkomat – az, ha az e-mail küldője, vagy valaki más teszi meg helyettem. Kezelnem kell majd a fájdalmát, és megvédeni magam, ha hajlandó meghallgatni.

Ez a nagy kérdés – vajon engedi majd?

Remegő lábbal feltápászkodom az ülésemből, és kilépek a buszból a napos, de csípős reggelbe. A parkoló szélére kitoltak pár centiméternyi koszos havat. Azonnal kiszolgáltatottnak érzem magam. Mi van, ha a Bölcsesség Erdejének dolgozói már itt vannak, és engem figyelnek? A parkolóban álló pár kocsi felé sandítok, majd lehajtom a fejem, és az utazótáskámmal sietve a kompmegálló épületéhez sietek.

Miután Gordon két nappal ezelőtt rám csapta a telefont, küldtem egy rövid és egyszerű választ az e-mailre: „Kivel beszélek? Kérem, szóljon a húgomnak, hogy hívjon fel.” Aztán rágugliztam a Bölcsesség Erdejére. Találtam egy címet és egy telefonszámot, utóbbi éppen az volt, amit felhívtam, valamint néhány linket útvonaltervekkel, és három véleményt. A keresés első eredménye az utaloma.com volt. Rákattintottam.

A link egy teljesen üres oldalra vitt. Csak bámultam, és vártam, hogy történjen valami. Néhány másodperc múltán nagy, fehér betűk kezdtek egyesével megjelenni, mintha valaki éppen akkor gépelte volna be őket.

Utálom a ____________________

A kurzor az üresen hagyott rész mögött villogott. Talán nekem kellett volna folytatni? A képernyő felé hajoltam, és hunyorogtam. A gépelés újra beindult: m-u-n-k-á-m-a-t. Amint a „munkámat” végére ért, újabb szó került a helyére. A szavak egyre gyorsabban és gyorsabban követték egymást az üres helyen, olyan gyorsan, hogy párat csaknem elmulasztottam.

Utálom a             munkámat

Utálom a       házastársamat

Utálom a       barátaimat

Utálom a       családomat

Utálom a       sulimat

Utálom a       hitelemet

Utálom a       betegségemet

Utálom a       testemet

Utálom a       városomat

Utálom a       függőségemet

Utálom a       depressziómat

Utálom a       szorongásomat

Utálom a       gyászomat

Utálom az       életemet

Az „életemnél” a betűk remegni kezdtek, először alig észrevehetően, majd egyre hevesebben, végül szilánkokra robbantak szét. Miután az összes szilánk beleolvadt a fekete háttérbe, újabb mondat tűnt fel.

Nem lenne itt az ideje, hogy változtass?

Mitől félsz annyira?

Hogy festene az életed, ha valóban élni kezdenél?

Gyere, és derítsd ki!

Ezután egy kitöltendő mező jelent meg, amibe az e-mail-címemet kellett volna beírni, és alatta a „Küldés” gombon az szerepelt: meg akarok szabadulni a félelmeimtől.

Hátradőltem a székemben, lassan kifújtam a levegőt, és elképzeltem, ahogy Kit végignézte ezt a hirdetést. Próbáltam rájönni, vajon melyik rész szippanthatta be, mi lehetett az, amit ő is utált: a munkája? A gyász? A családunk? Kiléptem a weboldalról anélkül, hogy feliratkoztam volna, mert nem volt kedvem a heti propagandalevelekhez, sem ahhoz, hogy éveket töltsek a levelezőlistáról leiratkozni kívánók purgatóriumában.

Ehelyett visszatértem a keresési eredményekhez, és a Google-véleményezésekre kattintottam. Ketten öt csillagot adtak, egyvalaki pedig csak egyet. A névtelen felhasználók nem hagytak megjegyzést, csak értékelést. Rákerestem a Bölcsesség Erdejére a Tripadvisoron és a booking.com-on. A hely listázva volt mindkettőn, de nem kapcsolódott hozzájuk egyetlen értékelés sem. Hogy működhet még vállalkozásként a Bölcsesség Erdeje, ha ennyire kevés ügyfele van? Aztán eszembe jutott, hogy olyasvalakinek, aki hajlandó hat hónapra lemondani minden technikai vívmányról, valószínűleg a hazatérés után sem az lesz az első dolga, hogy a számítógépéhez rohanjon, és utazási értékelést írjon.

Pár percenként ellenőriztem a bejövő leveleket, és a hétfői nap további részében passzívan vettem rész a megbeszéléseken. Amikor nem jött semmiféle válasz a levelemre, a gyomrom lassan kezdett görcsbe rándulni. Elérkezett a kedd reggel. Ismét felhívtam a Bölcsesség Erdeje telefonszámát: ezúttal senki sem fogadta a hívásomat. Eltelt egy újabb munkanap. Délután ötkor ismét tárcsáztam a számot, de továbbra sem vette fel senki. A gyomorgörcs állandósult. Eszembe jutott, hogy jelentem a húgom eltűnését, de Kit igazából nem is tűnt el. Elképzeltem, ahogy besétálok a rendőrségre, és elmagyarázom, hogy pontosan tudom, merre van a húgom, de ő nem hajlandó kapcsolatba lépni velem. Valószínűleg elirányítanának a legközelebbi pszichiáterhez.

Mire tegnap eljöttem a munkahelyemről, pontosan tudtam, hogy nem fogok hallani sem Kit, sem pedig Gordon felől. Otthon leültem a konyhában, és csak bámultam a telefonomat. Csak az órám ketyegett unottan a falon, tik-tak, tik-tak, s egy idő után úgy éreztem, rögtön letépem a helyéről. Küldtem egy e-mailt a főnökömnek, hogy családi vészhelyzet miatt néhány napig, maximum egy hétig nem leszek az irodában. Azt válaszolta, intézzem csak nyugodtan a dolgomat. Ha az ember sokat túlórázik, és nincs semmi magánélete, a feljebbvalói hamar megszeretik.

Rockland terminálépülete tiszta és csendes. A gerendáról az amerikai és Maine állam zászlói lógnak. Négy padsor néz a kikötő irányába. A falakat kis festettüveg-ablakok díszítik, rajtuk madarakkal és növényekkel, amelyek valószínűleg fontosak Maine államban.

Elmegyek a mosdóba, majd kifelé indulok. Szürke felhők közelednek fenyegetően a kikötő felé. Zsebre dugom a kezem, és sóhajtok egy nagyot, majd nézem, ahogy a lélegzetem páraként libben tova. Megállok két H alakú rámpa előtt. Az egyiknél a Vinalhaven-szigetre tartó, menetrend szerinti komp készülődik éppen a kihajózáshoz. Farmert és neonsárga pólót viselő férfiak terelik a tehergépkocsi-vezetőket, miközben felhajtanak a kompra. A víz csillog, és sokkal kékebb, mint amilyenre ekkora forgalom mellett számítottam.

A kikötő túloldalán több tucat vitorlás ringatózik. A közelükben egy vörös homárbüfé áll betonasztalokkal, és vörösre festett bárszékekkel. Egy lámpaoszlopra erősített táblán a következő felirat olvasható: a bölcsesség erdeje vendégei, kérjük, itt várakozzanak. Leülök az egyik bárszékre, és próbálom meggyőzni magam arról, hogy nem vagyok veszélyben. Reménykedem abban, hogy nem én leszek a hajó egyetlen utasa; elég szerencsétlenül jönne ki, ha a húgom megmentésére indulva egy hullazsákban végezném az óceán fenekén.

Toporgok, és ránézek a telefonomra. A vízi taxinak hat perc múlva kell megérkeznie. Fontolóra veszem, hogy gyorsan kiküldök pár e-mailt, míg várakozom (Tyler azzal tölti majd a napjait, hogy a standupos előadását finomítgatja, ha nem adok neki elég feladatot), de túlságosan ideges vagyok a fókuszáláshoz. Egy hatvanas nő tart felém khaki színű kalapban, lila gurulós bőröndöt cibál maga után. Megkönnyebbülten felsóhajtok. Még az udvariaskodó beszélgetés is vonzóbb, mint elképzelni, ahogy a Bölcsesség Erdejének hajóvezetője úgy teker bele a ponyvába, mintha sonkás-sajtos tekercs lennék.

A nő integet, hasitasija vidáman táncol a derekán.

– A Bölcsesség Erdeje hajójára vársz?

Biccentek.

– Én is! – Kezet nyújt. – Szia, Cheryl vagyok.

– Natalie – felelem, miközben kezet rázunk. A kínos kérdéseket elkerülendő gyorsan megkérdezem: – Téged mi hozott a Bölcsesség Erdejébe?

– Egy kis relaxálásra, újjáépülésre, önreflexióra vágyom. – Az ajkába harap, elgondolkodik. – Á, a fenébe ezzel, végül is ez a hely az őszinteségről szól! – Közelebb hajol hozzám, és halkabban folytatja: – Úgy volt, hogy az üzlettársam és én jövőre nyugdíjba vonulunk, eladjuk a virágboltunkat. Ehelyett kirúgott a francba, és felvett mást a helyemre. Húsz évet töltöttünk együtt! – Cheryl olyan erősen markolja a bőröndje fogantyúját, hogy az csaknem kettétörik. Hatalmas erőfeszítések árán sikerül ellazítania az állkapcsát, majd megtornáztatja a nyakát. – Próbálkoztam meditációval. Sporttal. Terápiával. Rengeteg, rengeteg terápiával. – Keserűen felnevet. – Képtelen vagyok elengedni. Leülök a kanapéra, csak egy percre, és arra eszmélek, hogy órák teltek el anélkül, hogy nekem feltűnt volna. – Tekintete elsötétedik. – Látnod kellett volna a végkielégítést, amivel kiszúrta a szememet. Volt hozzá képe! A bolt az én ötletem volt, és az én megtakarításomból nyitottuk meg. Hatvannégy évesen teljesen elölről kellene kezdenem, ha nem lenne a férjem nyugdíja.

Közben Cheryl válla a feszültségtől visszakúszott a nyakába.

– Úgy sajnálom!

Megérinti a karomat.

– Köszönöm, drágám. Úgy gondoltam, ha a hagyományos terápia nem segít, talán valami kevésbé konvencionális dologra van szükségem. A Bölcsesség Erdejéről a húgomtól hallottam. Ő egy elég kemény válás után jött ide. A férje egy igazi faszfej volt! Én ezt már akkor megmondtam neki, amikor harminc évvel ezelőtt hozzáment, de mikor hallgatott rám ebben az életben? Mindegy is, a Bölcsesség Erdeje nem olyan, mint egy átlagos elvonulóhely, vagy egy felmagasztalt nyaralás egy kis hajnali jógával megfűszerezve. Emlékszel a jelentkezési lapra, amit ki kellett töltenünk? Iskoláskoromban írtam utoljára ilyen hosszú fogalmazást. – Felvonja a szemöldökét. – Úgy hallottam, csak a jelentkezők tíz százalékát fogadják. Nagyon tetszett ez a sor a brosúrában: „Mi nem az első lehetőséged vagyunk.”

Vajon Kit milyen történetről írt a jelentkezésében? Eltöprengek, hogy a tízszázalékos bekerülési esély vajon igaz-e, vagy csak marketingfogás, hogy exkluzívabbnak tűnjön a hely.

– Nagyon tetszett – ismétli Cheryl. – Ez azt az üzenetet közvetíti, hogy a Bölcsesség Erdeje azoknak az embereknek való, akik tényleg segítségre szorulnak. Nem négynapnyi „bizalom köre” meg önmegerősítő blabla, ami után aztán mehetünk szépen haza. Viszonylag nehéz egy hét alatt megváltoztatni az ember életét, nem gondolod? És én a komoly, gyökeres változásokról beszélek.

Bólogatok, de máshol jár az eszem. Kit biztosan nagyon kétségbeesett volt. Mardos a bűntudat; fogalmam sem volt, hogy ennyire pocsék az állapota.

– A húgom életében nem volt még ilyen boldog, így azt gondoltam, én is adok egy esélyt a Bölcsesség Erdejének.

Az elejétől kezdve őszintének kellett volna lennem Kittel. Sőt, egyáltalán nem lett volna szabad megtennem azt, amit tettem.

Utálni fog téged, ha elmondod neki.

Megdörzsölöm a szemem, s közben kisebb csoport érkezik mellénk: két felnőtt, az ötvenes éveikben járhatnak, valamint egy tinédzser lány. A felnőtt pár röviden elmondja, hogy a lányukat, Chloét íratták be, mielőtt megkezdené a főiskolát az ősszel, de arról nem beszélnek, hogy miért.

– Sosem volt még ilyen hosszú ideig távol tőlünk – mondja az apja, és átöleli Chloe vállát, aki színtelen bőrével és kócos, sötét hajával úgy néz ki, mint Wednesday Adams és Izé kuzin keveréke.

Chloe kivonaglik az ölelésből.

– Rendben leszek.

Motorzúgást hallunk, így mindannyian az öböl felé fordulunk. Tekintetemmel a hang forrását kutatom, de a horizontot sűrűsödő ködfüggöny takarja, s az imént még égszínkék víz már jeges szürkének tűnik. A párás levegőben mozdulatlanná dermedtek a vitorlások, és eltűntek a komp dolgozói. Úgy érzem, teljesen egyedül vagyunk a kikötőben. Századszor fut át az agyamon ugyanaz a kérdés: ha a Bölcsesség Erdejének dolgozói szemrebbenés nélkül megfenyegetnek vadidegeneket, akkor hogy bánhattak a húgommal az elmúlt hat hónapban? Zsebre dugott kezem ökölbe szorul. Várunk, dermedten, míg végül a ködből előaraszol egy kék csíkkal díszített, fehér motorcsónak. Ismét megnézem az időt: éppen déli tizenkettő van.

Két férfit látok a fedélzeten. A vezető a hatvanas éveiben járhat, alacsony, bojlertestű ember, kopaszra borotvált fejjel. A társa körülbelül olyan magas lehet, mint én, 175 centi, buggyos nadrágot és túlméretezett favágódzsekit visel, valamint vastag munkáskesztyűt. A kabát alatt lila kapucnis pulóver van rajta, a kapucnit a fejébe húzza. Úgy tippelek, a húszas évei végén járhat, vagyis tökéletesen beleillik a sörös kliensem célközönségébe. Mindketten engem bámulnak.

Mi van, ha a két férfi valamelyike írta nekem azt az e-mailt?

A vezető kikászálódik a motorcsónakból. Amikor Kapucnis Fickó a nyomába szegődne, a vezető valamit odamordul neki. Kapucnis Fickó összerezzen, és visszaereszkedik az ülésébe. A vezető kiköti a hajót egy kikötőbakhoz, figyelmeztetően társa felé int, majd olyan tempóban indul felénk, mintha évtizedekkel fiatalabb lenne a koránál. Szívem a torkomban dobog. Amikor odaér hozzánk, hátrateszi a kezét, és felszegi az állát.

– Üdvözöljük önöket a Bölcsesség Erdejében! A kollégám és én szállítjuk át önöket ma a szigetre. A nevem Gordon.

A fenébe.

Gordon a hátrahagyott hajó felé int, amelynek oldalán most pillantom meg a szárnyas homokórát ábrázoló, fekete-fehér grafikát.

– Ez itt a Homokóra. Hacsak nincsenek kérdéseik, ideje, hogy búcsút vegyenek a szeretteiktől. Azután el is indulunk.

Gordon türelmetlenül dobol a lábával, miközben Chloe búcsúzóul gyorsan megöleli a szüleit. Miután a szülők távoznak, végignéz az arcunkon, majd elkomorodik. Csípőre teszem a kezem, és kihúzom magam.

– Ma Cheryl Douglast vártuk – Cherylre pillant, mielőtt a nő még felemelné a kezét –, és Chloe Sullivant. – Chloéra pillant, mintha őt is pontosan megismerné. Feszült mosollyal fordul felém: – Ön kicsoda?

A telefonbeszélgetésünk nyomán gyorsan rájövök, hogy a barátságos hangnemmel nem jutok majd messzire, de azért rámosolygok Gordonra.

– Natalie Collins.

Gordon arcán átsuhan valami kellemetlen kifejezés.

– Hölgyek, irány a fedélzet! – szól oda Cherylnek és Chloénak. Ők ketten kíváncsi pillantással végigmérnek, de aztán a csomagjukat húzva elindulnak a víz irányába. Gordon biccent Kapucnis Fickónak, aki egész idő alatt kétségbeesett arckifejezéssel figyelt minket a motorcsónakról. Kapucnis Fickó ezután elveszi a két nő csomagját, majd felsegíti őket a Homokóra fedélzetére. Gordon le sem veszi róla a szemét, míg lomha mozdulatokkal vissza nem tér a korábbi ülőhelyére.

Miután ők hárman helyet foglaltak, visszafordul hozzám:

– Személyzeti állást ajánlottunk Kitnek.

Elakad a lélegzetem.

– Ott dolgozik?

– Már három hónapja. Kutya baja a húgának.

Három hónapja már, és neki eszébe sem jutott szólni nekem.

Nem hagyom, hogy gombóc formálódjon a torkomban.

– Akkor ugyan miért kaphattam azt az e-mailt?

Belénk akaszkodik a szél. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kezdjek el reszketni, de Gordont az időjárás cseppet sem zavarja. Engem tanulmányoz.

– Még nem mondta el, mi állt ebben az állítólagos e-mailben.

Úgy döntöttem, olyan kevés emberrel osztom csak meg a levél tartalmát, amennyivel lehetséges; csak olyan kérdések következnének belőle, amelyekre nem akartam választ adni.

Elhagyom a barátságos hangnemet.

– Az e-mail nem állítólagos. Már a telefonban is megmondtam, a húgom azt kérte benne, hogy jöjjek a Bölcsesség Erdejébe. Biztos akarok lenni benne, hogy minden rendben van vele.

– Ellenőriztem a cégünk kimenő leveleit. Nem volt köztük olyan, amit önnek címeztek.

– Sosem állítottam, hogy a céges levelezőt használta.

– Ez az egyetlen fiók, amihez a vendégeinknek és a dolgozóinknak van hozzáférése.

Visszakozom.

– Akkor a küldő biztosan törölte.

– Vagy kitalált magának egy jó kifogást, hogy beleavatkozhasson a dolgokba – felelte Gordon, aki kezdte elveszíteni a türelmét. – Nem ön lenne az első.

– Jobb dolgom is van, mint hogy ilyesmire pazaroljam az időmet!

– Ebben az esetben higgyen nekem! Ma reggel találkoztam a húgával a dolgozói megbeszélésen, és ahogy már mondtam, remekül van.

Ha Gordonnak bármi köze lenne a levélhez, akkor bizonyára azt akarná, hogy vele tartsak a szigetre, és nem mozgatna meg minden követ, hogy megakadályozzon ebben.

– Látnom kell őt. Nekem, személyesen.

Gordon hátrapillant a válla fölött. A csónakban Kapucnis Fickó udvariasan cseveg Cheryllel és Chloéval, de tekintete folyamatosan a parkolót fürkészi. Gordon visszafordul hozzám:

– Ahogy azt már a telefonban is elmondtam, csak jóváhagyott látogatók jöhetnek a Bölcsesség Erdejének szigetére.

Megmarkolom a mobilomat a zsebemben. Elfeledkezhetnék az e-mailről, belenyugodhatnék, hogy amint Gordon állítja, a húgom él és virul. Semmit sem szeretnék jobban, mint azonnal visszaindulni Bostonba; ha most elindulok, még odaérhetek a délutáni kreatív megbeszélésre. Senki sem képes olyan jól előadni azt a tervezetet, mint én.

Fordított esetben azonban Kit nem adná fel egykönnyen. Akár Gordon hátára is felcsimpaszkodna, mint egy koalamackó, ha ez lenne az egyetlen módja annak, hogy a közelembe kerüljön. Igaz, hogy nehezére esik kiállni saját magáért, azonban soha, de soha nem bukik el, ha az övéit védi.

Kit eleve soha nem is hazudott volna nekem.

Összeszedem magam, és megszólalok:

– Akkor hagyja jóvá a látogatásom.

– A jóváhagyási folyamathoz szükséges…

– Nem érdekel. Kezelje kicsit rugalmasabban a szabályokat.

– De mondtam már, a világon semmi baja! – csattan fel.

Nagyon megrémít, hogy elpattan nála a cérna. Miért ilyen makacs? Szabadjára eresztem a stresszt, rettegést és bűntudatot, amit eddig elfojtottam magamban.

– Honnan tudjam, hogy nincs veszélyben? – csattanok fel. – Ha nem visz át a Bölcsesség Erdejébe, akkor a rendőrséghez fordulok!

Gordon ledermed.

– Várjunk egy kicsit.

– Egyetlen további percet sem pazarlok magára!

Sarkon fordulok. Gordon olyan erősen ragadja meg a csuklómat, hogy felszisszenek.

– Vegye le rólam a kezét! – Kiszabadulok a szorításából, és hátrálok pár lépést. Ő ismét a motorcsónak felé sandít. Kapucnis Fickó talpra ugrik, járkál, a kezét tördeli. Gordon ledermed.

– Rendben. – A társát figyeli. – De holnap reggel első dolga lesz elhagyni a Bölcsesség Erdejét.

– Örömmel. – A csuklómat dörzsölgetem, és villámló tekintettel mérem végig.

– Ki fogja fizetni az éjszakai szállást és ellátást.

– Nem probléma.

– Betartja a házirendet.

Nem is próbálom leplezni, ahogy a szememet forgatom, de közben biccentek.

Gordon oldalra lép.

– Siessen, szálljon be!

A csónak úgy hánykolódik a tajtékzó vízen, mint egy játék hajó. Cheryl és Chloe hatalmasra kerekedett szemekkel figyelnek engem, ujjaik elfehérednek, olyan szorosan markolják a fedélzet korlátját. Még Kapucnis Fickó is kizökken a monodrámájából, s felém fordul. A csizmám mintha gyökeret vert volna a betonba.

Gordon megköszörüli a torkát. Érzem, hogy tekintete a tarkómba fúródik, miközben megindulok a tengeri levegőbe keveredő gázolajszag forrása felé. Minden lépésnél próbálom lecsendesíteni az ösztöneimet. Minden rendben lesz. El kell mondanom a húgomnak az igazat.

Kapucnis Fickó a hajó elejébe vánszorog, hogy helyet csináljon nekem. A fedélzetre lépek, és majdnem elesek. A víz háborog alattam. A gyomrom tótágast áll.

Jövök, Kit!

4.

Attól tartottam, hogy ki fogom hányni a puffasztott rizst, amit reggelire ettem. Az úszóedző várakozóan figyelt. A csoporttársaimra néztem, akiknek többsége megszégyenítő módon egy fejjel alacsonyabb volt nálam. Úgy ficánkoltak a medencében, mint egy csapat tengeri vidra, az arcuk is vizes volt. Visszatartottam a lélegzetemet, vizet merítettem a tenyerembe, és az arcomba loccsantottam (+1). Megrándult a fejem.

– Nagyon jó!

Megtörölgettem az arcomat, és kinyitottam a szemem. Az úszóedző, egy kamasz a gimnáziumból, ahova később majd én is járni fogok, megveregette a vállam. Elvigyorodott.

– Nagyon sokat fejlődtél ez alatt a pár hét alatt!

Ha figyelembe vesszük, hogy az első három edzés előtt elhánytam magam az öltözőben, azt hiszem, igaza volt. Ott álltam a mellkasig érő vízben, és azt kívántam, bárcsak én is olyan felszabadult lehetnék, mint a kisebb gyerekek. Egyrészről szerettem volna olyan gyorsan haladni felfelé a tanfolyam szintjein, amennyire csak lehetett, hogy kikerüljek a hatévesek közül. Másrészről viszont láttam a felsőbb kategóriásokat a medence mélyebb végében. A víz alá buktak, és túl sokáig nem is jöttek a felszínre. Ráadásul ezt direkt csinálták. Kirázott a hideg.

– Egy utolsó feladat! – kiáltotta a tanárom. – Gyakorolni fogjuk a háton lebegést.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. A háton lebegést egész jól kezeltem. Legszívesebben csak akkor ugrottam volna ki a bőrömből, ha hasra kellett fordulnom a vízben.