Claudia Durastanti

Ismerős idegenek

– részlet –

Fordította Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Claudia Durastanti: La straniera,
La nave di Teseo, Milánó, 2019

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

© Claudia Durastanti, 2019
© 2019, La nave di Teseo Editore, Milano
Hungarian translation © Todero Anna, 2024

Család

Nagy fájdalmat kábult érzés követ.

Emily Dickinson
(Hárs Jenő fordítása)

Mitológia

A szüleim úgy ismerkedtek meg, hogy apám le akarta vetni magát a trasteverei Sixtus hídról. Jó hely volt az az ugrásra: noha apám kitűnően tudott úszni, a becsapódás ereje megbénította volna, a Tevere pedig akkoriban mérgező volt és zöld.

Anyám leszegett fejjel, görnyedten járt, mintha mindig esne az eső, különösen, ha egyedül volt, de aznap megállt a hídon, és meglátta a fiút, aki épp átmászott a kőkorláton. Odament hozzá, elkapta a vállát és visszarántotta, talán rövid dulakodásra is sor került. Rávette, hogy nyugodjon meg és lélegezzen mélyeket, aztán sétálgattak a városban, berúgtak, és végül egy szállodában kötöttek ki, ahol durva és ammóniaszagú volt az ágynemű. Anyám pirkadat előtt felöltözött és távozott. Vissza kellett mennie a kollégiumba, és apámat túl nyughatatlannak találta; még csak a vállát sem rázta meg búcsúzásképpen.

Másnap, amikor anyám a barátnőivel kilépett az iskola kapuján, ott találta apámat, karba font kézzel, egy olyan autónak támaszkodva, amely nem az övé, és abban a pillanatban megértette, hogy neki vége. Mindig is irigyeltem azt a misztikus, gyászos arckifejezést, amellyel elmesélte a történetet, mindig féltékeny voltam erre az apokalipszisre.

Aznap az iskola előtt apám szűk farmert viselt, feltűrt ujjú, világoskék inget, és piros Marlborót szívott; két csomaggal füstölt el naponta.

Elment anyámért a Nomentanán lévő állami iskola elé, és ebben a pillanatban elkezdődött a közös életük.

– Hogyan talált meg? – kérdezte anyám. Kislány koromban úgy mesélte ezt a történetet, hogy apámat valami különös varázslóvá változtatta, aki térben és időben bárhol képes ránk találni, én pedig szó nélkül átöleltem, és közben arra gondoltam, milyen érzés lehet, ha ennyire akarja az embert egy férfi.

Azután felnőttem, és kezdtem felhívni a figyelmét a legnyilvánvalóbb tényre.

– Egyetlen iskola volt Rómában az olyanoknak, mint te, nem lehetett olyan nehéz.

Anyám bólintott, aztán a fejét rázta: apám azért találta meg, mert meg kellett találnia. Noha már véget ért a házasságuk, soha nem bánta meg, hogy lerángatta arról a hídról: apám siket volt, ő is, és tudta, hogy a kapcsolatukban lesz valami, ami bensőségesebb és mélyebb a szerelemnél.

✻ ✻ ✻

A szüleim úgy ismerkedtek meg, hogy anyámat megtámadták a Trastevere pályaudvar előtt, és apám megpróbálta megmenteni.

Apám csak megállt cigarettát venni, és épp visszaült volna a kocsiba, amikor felfigyelt néhány gyanús alak koordinálatlan, nyers mozdulataira; egy lányt rugdostak, le akarták tépni a válláról a táskáját. Miután úgy rájuk ijesztett, hogy elszaladtak, ott maradt, felsegítette anyámat, és rábeszélte, hogy menjen el hozzá megmosakodni. Akkoriban még a szüleinél lakott, akik árvának vélték a kreol bőrű, zuhanytól vizes hajú fiatal lányt.

Húszéves korában anyámnak széles, torz mosolya volt, cigarettától sárgállottak a fogai, fekete, egyenes szálú, vállig érő haját pedig olyan frizurában hordta, ami mindenkinek rosszul áll; néha teknőcmintás csattal fogta össze. Kollégiumban lakott, de sokszor az utcán aludt, és csak akkor tanult, ha kedve tartotta. Alkalmi munkákkal egészítette ki azt a pénzt, amit a szülei Amerikából küldtek neki, és mindenhonnan elkésett.

Attól kezdve együtt jártak: ugyanazt a hörgésekből és túl hangosan kiejtett szavakból álló nyelvet beszélték, így próbálták magukra vonni az emberek figyelmét az utcán. Meglökték a járókelőket anélkül, hogy visszafordultak és elnézést kértek volna, áradt belőlük a különbözőség: apámnak világos gesztenyebarna haja volt, húsos szája és nemes vonásai, anyám épp csak a válláig ért, és mintha egy őserdei gerillaosztagból jött volna.

Sok éve apámnak megvolt az a képessége, hogy egyszer csak előbukkant a semmiből: amikor anyám elutazott a családjához Amerikába, vagy eltűnt pár napra, vagy jóval később, amikor már elváltak, apám gyakran pont a megfelelő pillanatban jelent meg az indulási oldalon vagy egy üvegajtó mögött, lépett ki hirtelen egy liftből, csapta be egy kocsi ajtaját, hogy anyám a hirtelen mozdulat láttán felkapja a fejét.

Anyám ráismert lezser tartásáról, a cigarettája izzásáról; apám úgy talált rá, ahogy a súlyosan megsebesült vadász talál rá az állatokra, amikor már nem számíthat az érzékeire, és csak a dühödt ösztönre bízza magát. Apám és anyám 1990-ben váltak el. Azóta csak párszor találkoztak, de mindketten úgy kezdik a történetet, hogy azt állítják, megmentették a másik életét.

Gyerekkor

Anyám 1956 végén született egy tanyán az Agri folyó partján, Basilicatában. Az anyai nagyszüleim télire általában beköltöztek a faluba abból a félig romos tanyaházból, de akkor hirtelen jött a havazás, és anyám így egy istállóban jött a világra, macskák és sovány tehenek között. A szülei a földeken dolgoztak, úgyhogy sok időt töltött a két nagymamájával. Az egyikük ugyanúgy accidental American volt, mint én: Ohióban született, ahol az apja éppen átutazóban volt – semmit sem tudunk erről a nomádról vagy zsoldos katonáról, csak azt, hogy ő indította el a meggondolatlan kivándorlások sorát –, aztán Basilicatába költözött az anyjával, és olyan visszavándorló lett belőle, aki elhagyta a jövőt, hogy visszailleszkedjen a múltba. (Hatévesen én is így jártam, amikor Brooklynból egy lucaniai faluba kerültem, ahol több volt a jószág, mint az ember.) A faluban titokzatos figurának tartották: bár soha nem beszélt angolul, mindig ismeretlen eredetű holmik kerültek a házba, soha el nem rongyolódó farmerszövetek, gyertyák, amik órákig égtek, és nem olvadtak el. A másik nagymama csendes volt és sebezhető, világát az égen megjelenő, hamuszürke tünemények és a homlokra szorított ezüstkanállal végzett ördögűzések határozták meg. Mezítláb járt a körmenetekre, és meg volt győződve róla, hogy párbeszédet folytat a Szűzanyával.

Amikor kicsi voltam, és anyám elvitt sétálni a folyópartra, ahol született, nehezen tudtam összekapcsolni a folyót a legendában szereplő zavaros vízzel, amelybe négyévesen belemártották, hogy lemenjen az agyhártyagyulladás okozta láza. Mihelyt észrevették, hogy belázasodott, szaladtak vele a folyóhoz, de az orvosok meg a szomszédok szerint ez a hirtelen ötletből született gyógymód nem ért semmit. A fertőzés vakká, őrültté, süketté tehette, vagy akár meg is ölhette, és az asszonyok, akik vigyáztak rá, és ott imádkoztak a kiságy mellett, amelyben kikötözve, kábultan feküdt, a süketségre szavaztak. Nehéz lesz, de legalább látja a világot, és valahogyan majd megérteti magát.

Vincenzo nagyapám alacsony volt, sötét hajú, és nagy szoknyavadász. Amikor a hatvanas években Maria nagymamával kivándoroltak Amerikába, nem azért mentek el, mert szegények voltak – bár azok voltak –, vagy mert jobb munkát szerettek volna, hanem azért, mert a nagypapa túl gálánsan viselkedett a falubeli nőkkel, és a nagymama ezt nem tűrhette. Vincenzo harmonikán játszott a lagzikban meg más ünnepségeken, sötét nadrágban és könyékig feltűrt ujjú ingben járt, és brillantinnal hátrasimított hajában egyetlen ősz szál sem akadt. Nem szerelmi házasság volt az övék, úgy boronálták össze őket: első unokatestvérek voltak, és a falusiak pletykáiból meg a sutyorgásából néha azt lehetett kihallani, hogy a rossz vérkeveredés miatt lettek a nagybátyáim olyan alacsonyak, az anyám meg siket. A nagyszüleim megszegték a távolságtartás törvényét, és ezért meg is kapták a büntetésüket. Csakhogy anyám egy fertőző betegség következtében vesztette el a hallását, a nagybátyáim pedig épp annyira voltak alacsonyak, mint akkoriban számos dél-olaszországi fiú. Az arisztokraták és a vámpírok azért házasodtak egymás között, hogy megőrizzék a fajt, a hanyagabb antropológusok szerint viszont némelyik afrikai törzs azért teszi ezt, hogy elkerüljék az átkokat, noha valójában pontosan meghatározott szabályokkal akadályozzák meg, hogy a szerelmesek túlságosan hasonlítsanak egymáshoz; néha még az is tilos, hogy egy lány olyan fiúval jegyezze el magát, akinek ugyanaz a totemállata, és ki tudja, talán az én családomban is pont ezért végződtek rosszul a szerelmek, az összeegyeztethetetlen kísértetek és totemek találkozása miatt.

A nagyanyám parasztregénybe illő feleség volt, szelíd és gyakorlatias, a férje viszont robbanékony és álmodozó. A nagymamának világos bőre volt, és széles, vékony szája. Kamasz lányként egy másik fiút szeretett, aki éppolyan félénk volt, mint ő, de minden lány a nagyapámat akarta: nem volt választása. Egy kis faluban az ember nem mondhat le arról, hogy irigyeljék. Ha valaki csúnyán szólt hozzá, a fejét rázta, vagy befogta a száját a szerencsétlennek; ritkán gurult dühbe. Nem tudta, hogyan védje meg a lányát, amikor úgy emlegették: „a néma”, vagy azt mondták, hogy Isten kegyesebben is bánhatott volna szegénykével.

Anyám igazából jól meg tudta védeni magát, és nem volt elnéző azokkal, akik nem értették a beszédét: négyévesen ráborította a forró vizes üstöt egy szomszédasszonyra, aki épp róla pletykált, látta a gesztusain meg a szánakozó pillantásain. Aztán az ablakban állva nevetett rajta, a család pedig leplezett helyesléssel figyelte.

Csak a testvéreivel jött ki, meg a nagymamákkal, akik szinte zárt szájjal beszélték a helyi dialektust; képtelenség volt az ajkukról olvasni, de ösztönösen mutogattak, és mindig megérintették, úgy, ahogy ő is mindig megérintett engem. A testvérei igazából nem hitték el, hogy nem hall, és amikor bújócskázás közben hangosan számoltak, őt pedig magára hagyták a falu utcácskái között, nem azért tették, hogy kizárják a játékból, hanem mert bíztak a tájékozódási képességében. Az ő szemükben anyám nem áldozat volt, és különlegesnek sem tartották soha. Nagyon különbözően alakult az életük, és a nagybátyáim hatvan, Amerikában töltött év után szinte elfelejtettek olaszul, de a szétrobbant családokban szokásos, vicces, aszinkron beszélgetéseik során még ma is úgy beszélnek hozzá, mintha hallaná őket.

Kicsi korában eleven volt és ellenséges, és a szülei, hogy megfegyelmezzék, Potenzába küldték az apácákhoz, egy bentlakásos iskolába. A tanárok fel-felvillanó mosolyáról ismerték; ha nem egyenruhában volt, akkor csíkos pólót viselt, és ritkán látták babával a kezében.

Az intézetben kínzással tanították meg, hogyan fejezze ki magát. Nálunk soha nem voltak nagy konyhakések, mert az iskolai évekre emlékeztették, amikor az egykori Canossai Szent Magdolna Intézet apácái kést tettek a nyelvére, és ráparancsoltak, hogy ordítson, így akarták megértetni vele, hogyan csiholhat hangokat a hangszálaiból, vagy a villanyvezetéket kellett megfognia, és biztatták, hogy kiabáljon még hangosabban. Így tanulta meg anyám, hogyan szól a hangja.

Jobban tudott beszélni, mint a többi kislány, mert az agyhártyagyulladás után még maradt valami a hallásából, aztán idővel örökre eltűnt. Eleinte nem a csend keszonkamrájában élt, a fülcsigája sérült meg, így a hangok jöttek-mentek, és a világ a kavargó jelenlétek és a váratlan felüvöltések helye volt. Néha megpróbálja leírni nekem, milyen rémület tölti el a siketsége és az örökös fejfájása miatt: mintha állandóan ott állna mögötte valaki, aki időnként ráijeszt. Kicsi koromban az öcsémmel tényleg ezt játszottuk, váratlanul felbukkantunk a szobában, felmásztunk a hátára, hogy érezze az érintés áramütését, azt reméltük, megnevettetjük, de ő hosszú hallgatással reagált a támadásainkra, mi pedig ilyenkor megbántuk a kegyetlenségünket, de nem annyira, hogy felhagyjunk ezzel a szokásunkkal. A váratlan rajtaütés lehetősége helyrehozhatatlanul átformálta a testét; meggörbült a háta, és képtelen lett igazán az emberek szemébe nézni.

Az intézetben anyám megtanulta a jelnyelvet. Ezt használta a tanító apácákkal, a siket barátnőivel, később apámmal is, bár ő utált jelelni, de az ép hallásúakkal sosem. Soha nem kérte a szüleitől vagy a három testvérétől, hogy tanulják meg, nem kérte a gyerekeitől sem. Én, aki sokáig féltem hangosan beszélni, könnyen meg tudom érteni, miért nem akarta másokra erőltetni az ő privát nyelvét: a jelnyelv színpadias és feltűnő, állandóan a figyelem középpontjába helyezi az embert. Azonnal fogyatékossá teszi. Ha nem jelelsz, azt hiszik rólad, hogy csak egy szótlan, kissé szórakozott lány vagy. Azzal, hogy a látását és az idegeit a végletekig erőltetve próbálta mások szájáról leolvasni, mit mondanak, azzal, hogy szabálytalan hangsúlyokkal beszélt a maga erős, magas hangján, csupán a nyelvet rosszul beszélő bevándorlónak, idegennek tűnt. Néha, amikor felszállt a buszra, és a sofőr azt kérdezte tőle, nem perui vagy román-e véletlenül, minden további magyarázat nélkül bólintott, szinte hízelgőnek találta a feltételezést.

A hallásán kívül anyám sok mást is elvesztett: az intézetben az egyik barátnőjét, aki vízbe fulladt.

A kislányok nyári táborba mentek az apácákkal, smaragdzöld fürdőruha volt rajtuk és vászonsapka, a zsinórja az álluk alatt masnira kötve. Egyikük túl messzire beúszott, nem bírt sikítani, így csak pörgött körbe-körbe, és elnyelte a tenger.

Nagy trauma volt ez az intézet összes növendékének, és attól kezdve egyre rémesebbek lettek a lehetséges halálukról szóló horrorsztorik: a kislányok elalvás előtt olyan mesékkel szórakoztatták egymást, amik a tizenkilencedik századi rémregényeket idézték, azokat, amelyekben az illusztrációk halott menyasszonyokat ábrázoltak, meg terhes nőket, akik a koporsóban szültek meg – egy letűnt kor igaz történetei voltak ezek –, de a szereplőket lecserélték egy siket nőre, aki nem tud kommunikálni, és amikor egy pillanatra leáll a szíve, tévedésből eltemetik, majd a koporsó felnyitásakor fába vájt körmökkel találnak rá, ahogy Verga novellájának hőse, a Vörös Mákvirág vájta körmeit a vöröshomokbánya falába. A barátnő halála – amelynek összes kegyetlen részletét megismertem – az oka annak, hogy anyám a mai napig fél egyedül beszállni a liftbe, én pedig félek az úszástól.

Anyám mindig hazament San Martinóba a nyári szünetben, egészen addig, amíg a szülei el nem költöztek Amerikába. Őt otthon hagyták, meg a bátyját is, aki szintén bentlakásos iskolába járt. A nagyszüleim bevándorlók lettek, egy új nyelvet kellett meghódítaniuk, méghozzá úgy, hogy az anyanyelvüket is rosszul beszélték. Anyám jó intézetben tanult, minden okuk megvolt rá, hogy Olaszországban hagyják. A mindennapos lázadások ellenére megszerette az apácákat, és jól teljesített az iskolában. A nagymamám igazából megpróbálta magával vinni a lányát, de egy fogadóórán a tanárok megkérdezték tőle: „Tényleg azt akarja, hogy ne tudjon beszélni, és magányosnak érezze magát egy idegen környezetben? Nem mehetne maguk után később?”, ő pedig nem tudta, mit feleljen, épp eléggé aggasztotta a saját utazása.

Anyám tizenkét éves volt, amikor elmentek, indulás előtt kapott tőlük egy fehér ruhát és egy pár lakkcipőt, ami már nem illett egy ilyen korú lányhoz. A szülők távozása után anyám még zárkózottabb és erőszakosabb lett, de amikor azt kérdezem tőle, hogy úgy érezte-e magát, mint akit magára hagytak, azt állítja, hogy nem. A szülei még az elemi iskolát is csak üggyel-bajjal tudták kijárni. Rendes, jó humorú emberek voltak, nem különösebben kifinomultak, de egy alapvető fontosságú dologra ráéreztek: nem fognak örökké élni, és nem tudják minden pillanatban megvédeni a lányukat. Anyámnak önállóvá kellett válnia, és így is lett. Apám élete másképp alakult.

✻ ✻ ✻

Apám anyja kecses termetű varrónő volt, egy Canale Monteranó-i pásztor lánya. Az apja a hegyekben legeltette az állatait, amikor megismerkedett egy Monteleone di Spoletóba való lánnyal. A nagyanyám egy umbriai faluban nőtt fel az anyjával meg a testvéreivel; a családapa alakja csak a nyári hónapokban öltött formát. Mindig jól kijött a fiútestvéreivel, a lányok között azonban gyakoriak voltak a bizalmaskodásból és a féltékenységből eredő problémák.

A legidősebb nővérétől elrabolta a vőlegényét, ő lett aztán a nagyapám.

A második világháború idején Rufina nagymamát egy gazdag család fogadta be, akiknek ruhákat varrt. Egy német katona udvarolt neki, aki korábban elhurcolta az öccsét, mert azt hitte, hogy a kommunistákkal szimpatizál. A nagyanyám gyalog ment el érte a falu végén lévő majorba: az öccse nem volt kommunista, csak az utcán lődörgött, szóval én nem dicsekedhetek azzal, hogy partizánok lettek volna a családban, csak olyan emberek voltak, akik többé-kevésbé kiegyeztek a hatalommal. Az öccséért cserébe azt ajánlotta, hogy rendbe hozza a katonák lyukas zoknijait, szakadt ingjeit. Egy napon a német egy kosár mosnivalót hozott neki, azután hangosan így szólt: „Ha én szerencsés lenni, visszajönni szőke lányért.” A nagyanyám egy másik szobában volt, a varrókosara fölé hajolt, de nem pirult el, amikor meghallotta a hangját. Lány korában rézvörös volt a haja, még ma is sértőnek érzi ezt a pontatlanságot. Rufina nagymama gyűlölte a fasisztákat és a kommunistákat, de a németekkel kedves volt: a fiatal nácik ugyanúgy meg vannak félemlítve, mint mindenki, de legalább külföldiek, könnyebb elfogadni, ha idegenek gyilkolják egymást.

Fiatal korában egy másik faluból való fényképész is udvarolt neki, aki egy szomszéddal küldött leveleket, a borítékokban naplementéket ábrázoló fényképeket talált, amelyek idegesítették és untatták; mindig is utálta a művészetet.

Egy másik falucska orvosa gyakran vett részt házi bálokon annál a gazdag családnál, amelyik odavette a nagyanyámat varrónőnek, és sokszor felkérte egy tangóra, de ő túlságosan szégyellte magát. Nagyon tetszett neki az orvos, de tisztában volt vele, hogy ő egy tudatlan lány. Nem olvasott könyveket, írni is alig tudott. Szép volt, de mihez kezdett volna egy orvos feleségeként? Csak kínos helyzetbe hozta volna a férjét. Ezért inkább a patkolókováccsal, a nővére korábbi udvarlójával jegyezte el magát és házasodott össze.

Nem érzett bűntudatot, amiért elszerette tőle: közbejött a háború, megváltoztak a dolgok. A nagyapámat „kidobták az ajtón, és visszajött az ablakon”, és rájött, hogy ez a lány a mesterkélt frizurái meg a hiúsága ellenére ugyanúgy a fogához veri a garast, és ugyanolyan pénzmániás, mint ő.

Mindkettejüknek jó munkája volt, szorgalmasan is dolgoztak, de nem beszéltek róla; amikor a nagyanyám terhes lett, azt se tudta, hogy el fog folyni a magzatvíz, őt csak az érdekelte, hogy minél többet varrjon a Singer varrógépén, amelyet másodkézből vett részletre tizenhat éves korában.

Három gyerekük született. A legidősebb lányuk már nem él, a legkisebb pedig, az apám, siket lett.

Wanda nagynéném, akit soha nem ismerhettem meg, háromévesen halt meg. Aznap a nagymama textilt festett a fürdőkádban, forró vizet használt a színek fixálásához, aztán a tűzhelyhez ment, vagy ajtót nyitott, mert kopogott valaki. Ez a részlet mindig változik, ahányszor elmeséli a történetet. Napokig cserélgette a kislányon a kötéseket, olajjal hidratálta az összeráncolódott, pókhálóvékony bőrt a rokonok és a szomszédok segítségével; Wanda pár nap után meghalt. A családi sírboltban készült képen az akkori módszerekkel retusálták a bőrét, rikító égszínkék ruha van rajta, a haja loknis; máris olyan, mint egy kísértet.

Rufina nagymama nem túl iskolázott, és nem a szavak mestere, de a színekre sajátos, lassanként feledésbe merülő neveket használ; az ő világában nincs olyan, hogy kék, csak akvamarin van, meg búzavirág. Elmegyek hozzá, ő bőrkesztyűket mutogat, vagy az ágyra kiterített gyapjúszoknyákat, és ha megkérem, hogy adja oda a „barnát”, azt mondja, az „nugátszínű”, a rózsaszínt ciklámenre javítja, megkülönbözteti a hajnalkát a nefelejcstől; azt hajtogatja, hogy a dolgokat igenis a nevükön kell nevezni, én meg közben a lányára gondolok, akit a színek öltek meg.

Szerinte az apám azért született siketen, mert ő egyszer a terhessége alatt nagyon megijedt: éppen átment volna az úton, és hirtelen a semmiből ott termett egy autó, ő pedig ordítani kezdett az út közepén. Eleinte nem vette tudomásul a dolgot, úgy tett, mintha a gyerek hallaná őt, és soha nem volt olyan szoros az anya-fia kapcsolat közöttük, mint azokban a napokban, amikor mindketten érzéketlenek voltak a nyilvánvalóra. A nagyapám szűkszavú ember volt, valaki más lehetett, aki betört beszélgetéseik kipárnázott bensőségességébe, és megértette a nagyanyámmal, hogy orvoshoz kell fordulni, mert a kisfiú nem reagál. A hiábavaló kórházi vizsgálatok után megkezdődtek a zarándoklatok: Lourdes-ra nem volt pénze a nagyszüleimnek, de annyit elértek, hogy apámat megérintse Pio atya, ám a kisfiú ezek után is siketen, stigmák nélkül ébredt. Kicsi korában nem volt különösebben nyughatatlan, akkor lett csak rossz gyerek, amikor bentlakásos iskolába küldték a Nomentanára.

A nagyanyám minden hétvégén érte ment, hosszú órákat ült a buszon, amely Monteleone di Spoletóból Rómába vitte a fenyőerdők között kanyargó utakon, a hegyomlás ellen vashálókkal megerősített sziklák között, míg arra az elhatározásra nem jutottak a nagyapámmal, hogy Rómába költöznek, mert így egyszerűbb lesz eljutni az intézetbe. A nagymama a falu egyik legszebb lánya volt a maga egyenes tartásával, de anyaként mindent elrontott.

A városban házmester lett belőle, de nem illett a természetéhez, szorgalmasan súrolta a lépcsőházat, és nem pletykált. A férje lovakat patkolt a Testaccio negyedben, egy olyan helyen, ahol ma már nem csinálnak ilyesmit, romos boltívek és műhelyek között, ahol Róma, mielőtt a Teverébe fulladt, csupa bőr és rozsda volt.

Kamaszkor

„Nem lehetsz mindig főszereplő”, háborogtak jelnyelven az osztálytársai, miközben a tanárnő a táblánál magyarázott valamit; úgy próbálták magukra vonni anyám figyelmét, hogy a székét rugdosták vagy ledobták a ceruzáit.

Anyám fel se emelte a fejét, válaszra sem méltatta őket, de amikor az osztálytársai egyre csak azt kérdezgették, ugyan miért mindig ő kapja a főszerepet a karácsonyi vagy év végi előadásokban, kijelentette, hogy ez elkerülhetetlen, mert ő a legjobb. Aztán azzal próbálta megbékíteni őket, hogy segített rövidebbre venni a gyapjúszoknyájukat, kisollóval fejtette fel a felhajtást. A lányok a szoknya szegélyét húzogatva sétáltak az intézet folyosóin, mindennap egy kicsit több villant ki a bőrükből, így várták a látogatást a Fiúintézetben, amelyre nagyjából havonta egyszer került sor. Ezeken az eseményeken anyám gyakran találkozott a bátyjával, a félénk, visszahúzódó Domenicóval, és próbált barátnőt szerezni neki. „A siket lányok viccesek és gátlástalanok”, mondogatta neki. Domenico viszont attól félt, hogy olyanok, mint a húga, és nem élt a lehetőséggel.

Az osztálytársnők biztosra vették, hogy az iskola elvégzése után anyám színházi pályára megy – egy siket lány esetében annyira magától értetődő a színésznői hivatás, az egész élete színház –, a tanárnők viszont képzőművészeti iskolába küldték volna. Jól tudott rajzolni, telerajzolta a füzeteit fej nélküli testekkel és az arcokból kiragadott szemekkel, de ha megdicsérték, csak a vállát vonogatta: nem volt buta, tudta, hogy csak azért mondják tehetségesnek, mert nincs más lehetősége.

A potenzai intézetben csak egy bizonyos korig maradhattak a lányok, utána vagy visszamentek a családjukhoz, vagy átköltöztek egy másik kollégiumba.

Anyám családja a tengerentúlon volt, így ő kényszerűségből egyik intézményből a másikba költözött, vagy olyan embereknél lakott, akik pénzért fogadták be az ilyen kóbor fiatalokat. A nagyapám egy közjegyzőn keresztül talált neki ideiglenes szállásokat Dél-Olaszország-szerte, rendszeresen küldött neki csekket, és gyakran beszéltek telefonon. Valahányszor anyámban felhorgadt az osztálytársnői iránti utálat, vagy éjszaka, abban a hitben, hogy úgysem tud segítségért kiáltani, belopózott a szobájába egy férfi, elrohant a legközelebbi telefonfülkébe, és azt kérte a telefonközpontos kisasszonyoktól, hogy terheljék a hívott félre a hívás költségét, azután várta a hosszú, szabályos csengést, amely azt jelezte, hogy kapcsolatba lépett Amerikával, az egyetlen hangot, amelyet igazán értett, és amely koncentrikus körökben, rezgések formájában terjedt szét a fülében, azután az apja hangjává változva szétáradt az egész testében. Elmesélte, hogyan telnek a napjai, az apja válaszait nem értette, nem is hallotta, de az áramlásból, amit a telefonvonalon keresztül érzékelt, biztosan tudta, hogy bármit is mond, az apja ott van, és hallgatja.

Az apja néha kifizette a repülőjegyét New Yorkig, a JFK érkezési csarnokában találkoztak, és a nagyapám összerezzent, amikor meglátta az okos, vad lányát, aki egyre nőiesebb lett, de szidást érdemelt, mert túl sok csúnya szót használt. Tizennegyedik évének nyarán az apja elvitte egy manhattani rendelőbe, amely egy újságban azt hirdette magáról, hogy sebészeti beavatkozással olyan hallókészüléket ültetnek be, ami visszaadja a páciens hallását. Az orvos hosszan beszélt anyámmal, aztán kijelentette, hogy itt nincs mit tenni; a nagyapám behúzott neki egyet a folyosón. Utána elmentek a Sohóba, hogy télikabátot vegyenek anyámnak, ő parkát akart. Úgy mondta: Szó-hó. A Szabadság-szobrot ábrázoló képre, amit egy családi kirándulás során készítettek, valamelyikük azt írta: „Niú-Jór”.

Amerikában sortot viselt, ami látni engedte barna, izmos combját; a szomszédok azt kérdezték, mik azok a sebhelyek a bal lábszárán. Egyszer a lángok közé vetette magát, mert az egyik befogadó családjánál a kismacskák bebújtak a kandallóba, és senki sem akarta kimenteni őket.

Az apja elvitte a Coney Islandre, és tetőtől talpig felöltözve, a partról figyelte, hogyan ugrálnak a vízbe a gyerekei, akik még nem lettek amerikaiak, de már gyökerüket vesztették, vigyázott, nehogy betörjék a fejüket az algával benőtt mólókon, miközben Maria nagymama egy pléden térdelve a kávét töltögette a műanyag poharakba. Nevetett, amikor a szomszédok, akik nemrég változtattak nevet, azt mondták, alig várják, hogy fürdőruhában láthassák – mostanra mind Mike, Joe vagy Tony lett, és enyhe zavarodottsággal gondoltak vissza a korábbi, olaszországi életükre –, de ő soha nem vetkőzött le, ahogy a nagyapám sem, aki nadrágban, ingben fürkészte a vizet.

A legkisebb fiára gondolt, aki gitárra kért pénzt tőle, a legnagyobbra, aki keveset beszélt és folyton dohányzott, noha nem bírta letüdőzni a füstöt; a legszebb fiára, akit állandóan az a veszély fenyegetett, hogy felfüggesztik az iskolában, vagy teherbe ejti a környékbeli lányokat, és aztán arra a kislányra, akinek durva karmolások virítanak a lábszárán, és akinek csak ruhákat tud venni, hogy ne kelljen szégyenkeznie az olasz iskolákban, amelyeket gyanúja szerint nem túl gyakran látogat, bár mindig jó a bizonyítványa.

Anyám számára Coney Island a nyár végét jelentette, és a fiúkat, akik titokban őt lesték, amint kicsavarta a hajából a vizet, sáros tócsát hagyva a homokban, és megijedtek, ha meghallották artikulálatlan üvöltését, valahányszor a család barátai nekirontottak, és karjánál-lábánál fogva megragadták, hogy bedobják a vízbe, mert azt hitték, hogy csak szégyenlősségből tiltakozik. Napolajjal bekent bőre még napokig síkos maradt és tele volt zúzódásokkal, a teste megérett a bérmálásra, nem hitt a szentségekben, amióta az apácák kidobták, de ezt még nem mondta meg a szüleinek.

Mindenki Coney Islandre járt akkoriban, de más tengerpartok is eszembe juttatják a családomat.

A Dead Horse Bay nevű mocsaras öböl körül egykor lóvágóhidak, szemétégetők meg halolaj-feldolgozó üzemek sorakoztak. A lótetemekről kapta a nevét, amelyekből 1850 és 1930 között trágyát és enyvet készítettek. A csontokat, miután leszedték róluk a húsmaradványokat, kifőzték, aztán a szennyvizet az öbölbe engedték, amely körül radioaktív füst lebegett, és ez a füst bárkit képes volt bűnözővé változtatni, és bármelyik bűnözőt kísértetté. A Dead Horse Bay később ismét szerepet váltott, szemétlerakó lett belőle, itt hallgattatták el New York hulladékát; a talajt összetömörítették, hogy be tudja fogadni a szemetet, és magába zárjon minden rothadást, de egy áradás és a különféle eróziós folyamatok következtében a hulladéklerakó omladozni kezdett, és a tartalmát még ma is a strandra önti.

A Dead Horse Bay-i Glass Bottle Beach tele van szanaszét heverő cipőkkel, törött üvegekkel, és rég nem kapható mosószerek folynak rajta tejpatakokként; állítólag lócsontok is vannak, de én még egyet sem találtam. Olykor belebotlottam egy-két párba, akik a legfurább maradványokat gyűjtögették, hogy álomfogót készítsenek belőlük, amit majd kiakasztanak a kertbe, egymást lökdösték, aztán a vízbe dobálták a piszkos üvegdarabokat, és saját ízléstelenségükön viccelődtek. A parton hever néhány kivontatott csónak, amelyeket művészek festettek át, a rajtuk hagyott üzenetek békéről vagy apokalipszisről szólnak, semmi másról, nincs személyes szerelmi ajánlás, és a fákon, amelyekről a legkisebb érintésre is kéregdarabok potyognak, hernyó- és sófoltokat hagyva az ujjakon, mostanra már színüket vesztett amerikai zászlók lobognak.

Elvarázsolt, magányos hely ez, tele szemétben turkáló keselyűkkel, de egyetlen, a bevándorlóknak szentelt múzeum sem emlékeztet annyira a családomra, mint ez a brooklyni üvegtemető. A nagyszüleim egy ingoványban próbáltak gyökeret verni, és mindig szerepet meg célt váltottak, valahányszor Amerika ezt kérte tőlük, csupán abban leltek valamiféle nyugalmat, hogy lassanként elvesztették a magukkal hozott tárgyakat, amelyek márkái már nem kapcsolódtak a valósághoz, és érzelmi értéket sem képviseltek a család számára, ami mindig újnak mondta magát, de boldog-szomorú múltja úgy tört fel a mélyből, mint a mosószóda a felszámolt szeméttelepen.

Tizenöt évesen anyám Rómába költözött, és ebben az időszakban kezdett elszökdösni. Gyakran aludt a Villa Borghesében, így találtak rá a csendőrök. Néha kisurrant éjszaka, elhagyta a Boccea negyedet, ahol a kollégiuma volt – ez akkoriban még külvárosnak számított –, és kilométereken át gyalogolt a szétrongyolódott város felfeslett szálain, gazos mezők és sós mocsarak között, egy parkot keresve, aztán magzatpózban, kezét a két combja közé szorítva elaludt a fák alatt, a háta magába szívta a harmatot, míg egy ismeretlen cipőjének puffanásai a nedves földön jelezték, hogy valaki a nyomára bukkant, ekkor felkelt, és továbbmenekült.

– Volt ágyad, volt mit enned. Voltak emberek, akik aggódtak érted, miért mentél el? – kérdeztem tőle, amikor a szökéseiről mesélt, amelyeket aztán sikertelenül utánoztam kamaszkoromban.

– Szabadnak akartam érezni magam. – Anyám kizárólag az erdőkben és az utakon érezte úgy, hogy nem fenyegeti a háta mögül érkező támadás.

✻ ✻ ✻

Kisfiúként ott sündörgött az apja, Gorizio körül, amikor az a lovakat patkolta, ellopta az állatok patájáról leszedett patkókat, és kivitte a mezőre. Botokat szúrt a földbe, felakasztotta rájuk a trágyával, szalmával belepett patkókat, célba lőtt rájuk, és egyre messzebbre helyezte a célt.

Apám mindig otthon érezte magát a kések, szögbelövők és pisztolyok között.

A garázsban üvegekbe rakva, dátummal és származási hellyel felcímkézve őrizgeti a tengeri utazásai során összegyűjtött homokot; néhány esetben a minta tulajdonságait is feltünteti. Időnként megajándékoz egy celofánzacskóba csomagolt tengeri csillaggal, de csak miután kipingálta valami közönséges, fluoreszkáló festékkel. Egy hátsó szobában vannak az ásványokkal és kagylókkal teli dobozok, olyanok, mint amilyenekben a csavarokat tartják a vasáruboltokban. Egyszer kézbe vettem egy fehér habkődarabokkal teli üveget, a címkéjén az állt: „Hold”.

Általánosban egy ideig nekem is volt ásványgyűjteményem, a rózsakvarccal meg pirittel teli dobozkáimra azt írtam, hogy „Vulkáni láva”, „Mars” vagy „Hawaii”, és azt mondtam az osztálytársaimnak, hogy ezeket az apámtól kaptam. Akkoriban képes voltam áttetsző, szálakra bomló vattafoszlányokat vinni az iskolába, és azt mesélni, hogy egy repülőút közben betörtem az üveget, és letéptem pár darabkát egy felhőből; néha akadt, aki el is hitte. Apámmal azon versenyzünk, ki tud mesteribben hazudni, és mindkettőnkben olyan arrogancia van, hogy mindig megússzuk.

Miután elvégezte az általánost, az anyja villamossági szakiskolába íratta. Érdekelte a gépek működése és a bolygók mozgása, az íróasztalát mindig elborították a füzetek, amelyekbe feljegyezte a Föld és a Nap közötti távolságot és a sivatagok hosszúsági fokát. Az élete egy televíziós vetélkedőre hasonlított, amelyben a tudást apró-cseprő ismeretekre szabdalják, és könnyen okosnak tűnhetett azzal, hogy olyan adatokat sorolt, amelyekből a szülei egy szót sem értettek.

Tudott lovat nyergelni és fát faragni, de szívesebben épített modelleket és kötött össze különféle elektromos rendszereket, addig cserélgette az alkatrészeket, míg nem ragyogtak a feszültségtől, és megpróbálta kideríteni, mitől tud a fény megszakadni és hirtelen visszatérni. Mindig érzékeny volt arra, ha megváltoztak a színek egy szobában.

A tanárnői azt mondták a nagyanyámnak, a fia túl jóképű ahhoz, hogy villanyszerelő legyen, inkább színésznek kéne mennie. Rufinát büszkeséggel töltötte el ez a megállapítás, de apám vonakodott, nem volt kedve kifesteni magát és úgy tenni, mintha valaki más lenne. Nyaranta motokrosszversenyeket rendezett a bátyjával meg más falubeli fiúkkal Monteleone di Spoletóban. Nem tudom, azért győzött-e, mert nem félt a bukástól, és gyorsabban száguldott, mint a többiek, vagy azért, mert a többiek hagyták győzni, hadd örüljön. Benne is kételyek merültek fel, és a frusztrációja, a mellkasába szorult dühe szinte villámokat szórt.

Az anyja Ostiába vitte úszni; tizenöt éves korára olyan elegáns, izmos lett a teste, mint a jómódú fiúknak. Inni és cigarettázni kezdett, bár nem volt hozzá társasága. Az iskolában hallgatag volt; a falujában akadtak siketek, de nem az ő korosztályából, és nem akart összejárni velük. Nem szeretett jelelni, a szüleivel sem csinálta; ha magára akarta vonni a figyelmet, az asztalra csapott, vagy toppantott egyet. Ha a családtagjai gesztikulálva próbálták megértetni magukat, pofon vágta őket, egyetlen mozdulattal eltolta a körülötte hadonászó kezeket: azt szerette, ha az emberek tagoltan ejtik ki a szavakat, és így le tudja olvasni a szájukról, mit mondanak. Anyám meg ő kilométerekre éltek egymástól, mégis ugyanolyan tettetési stratégiákat alkalmaztak.

Nemrég Suzanne Simard ökológus bebizonyította, hogy az erdő kooperatív rendszer, és a fák „beszélnek” egymással, hogy tápanyagokat cseréljenek, vagy veszély esetén ilyeneket bocsássanak ki: ha erdőtűz tör ki, a fák az altalajban lévő mikorrhiza gombák segítségével juttatnak el létfontosságú anyagokat a fiatalabb példányokhoz egy sűrű neuronhálózaton keresztül, hogy a gyengébb növények ne pusztuljanak el. Mielőtt belevetettem magam ezekbe az elméletekbe, azt hittem, hogy a szerelem csaknem mindig azonos a sorssal és valamiféle rémisztő tudatlansággal – nem tudjuk, kit fogunk szeretni, mint ahogy azt sem, miért lesz rá szükségünk. De amikor arra gondolok, milyen hasonló elszigeteltségben teltek a szüleim bánatos, dühös délutánjai kamaszkorukban, megfordul a fejemben a lehetőség, hogy két ember találkozásának nem is annyira az eleve elrendeléshez van köze, mint inkább egy biológiai térképhez, amely megmutatkozik, amikor beleszeretünk valakibe, és kiderül, hogy volt itt egy ősi intelligencia, ami a testünket irányította, és már a találkozásunk előtt is elemi részecskéket bocsátott ki, amelyek átszelték a városokat, a betonfalakat és a bőr szöveteit, hogy kapcsolatba lépjenek a hasonló anyagokkal, és egyfajta közös ellenállást fejlesszenek ki, valamiféle védelmet a világ bántásaival szemben: a szüleim azért kerültek össze, mert remegett a levegő, amikor találkoztak, mint az erdőben a tűz kitörése előtt, nem azért, mert így volt megírva; a jövőjük nem egy Biblia vagy egy régi horoszkóp vízjegyébe volt belenyomva, csupán sajátos rezgés volt a levegőben, láthatatlan riadó, amely a túlélésre biztatott.

Kamaszkorában fedezte fel apám a kedvenc kommunikációs módszerét, a csínyt. Kis dísztárgyakat tüntetett el, elgáncsolt másokat, eldugta az anyja ollóját meg varrókosarát, hátulról ráijesztett az emberekre. Nem tudjuk, hová járt a szabadidejében, de már kezdett idősebb nőkkel szexelni, akik meghívták magukhoz, és megtanították arra, amit tudtak. Miközben kora délután elnyúlt az ágyon egy-egy damaszttapétás lakásban, ahol narancssárga lámpaernyők voltak, és az özvegyasszonyok szépen kifényesített keretű képeket tartottak az éjjeliszekrényen, apám felismerte, hogy nem tudja, hogyan kellene udvarolni a maga korabeli lányoknak, akiknek a testét még nem jelölte meg a sok lemondás.

De hiába látta olyan szépnek és funkcionálisnak a testét, tudta, hogy előbb-utóbb az is tönkremegy majd. A fogyatékosok – bármilyen szóval határozzuk is meg őket, az nem elég kifejező – a rejtett többség: a gépek és a protézisek bizonygatni próbálják, hogy a halál nem létezik, idővel mégis mindannyian elvesztünk egy-egy szupererőt, ki a látását, ki a karját, ki a memóriáját. Az, hogy képtelenek vagyunk megtenni olyan dolgokat, amelyeket tudnunk kellene, nem látunk, hallunk, emlékezünk, nem tudunk járni, nem kivétel, hanem elrendeltetés.

Előbb vagy utóbb mindannyian fogyatékosok leszünk. Azok lesznek a lánykák is, mint ahogy az özvegyasszonyok is, akik szexfüggővé tették: hozzájuk képest apám egyszerűen a jövőből érkezett.

Amikor úszni ment, időnként eltűnt, kiúszott a nyílt tengerre, lemerült, ránehezedett a hatalmas víztömeg, és ő egyre távolabb lökte magát… … …

Tartalom

Család

Utazások

Egészség

Munka és pénz

Szerelem

Milyen jegyben születtél

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kontrollszerkesztő Garamvölgyi Katalin
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 394 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL