FORDÍTOTTA

NÉMETH NIKOLETTA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mocsidzuki Mai:

© 2021 Mocsidzuki Mai (szöveg), Szakurada Csihiro (illusztrációk)

All rights reserved.

Original Japanese edition published by Bungeishunju Ltd., in 2021.

Hungarian translation rights reserved by Athenaeum Kiadó, under the license granted by

MOCHIZUKI Mai and SAKURADA Chihiro, arranged with Bungeishunju Ltd. through Emily Books Agency LTD., Taiwan, and Kátai & Bolza Literary Agents, Hungary.

A történetet Szakurada Csihiro illusztrációi ihlették.

Az eredeti japán borító:

Hungarian translation © Németh Nikoletta, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 601 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Mel Four

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A Telihold kávézó

A Telihold kávézónak nincs állandó lakhelye. Kedve szerint bukkan fel, hol egy ismerős bevásárlóutcában, hol egy állomáson, hol egy csendes folyóparton. Üzletükben nem vesznek fel rendelést vendégeiktől. Ők választják ki a vendégnek tartogatott édességet, ételt vagy italt. Vajon az a nagy, tarka bundás macska, a kávézó tulajdonosa, ma éjjel is szelíden mosolyog valahol?

Bevezetés

Az égen tisztán, élesen rajzolódik ki a félhold. A növekvő égitest fényében tündöklő éjszaka a legalkalmasabb a tanulásra. A telihold idejéhez közeledve egyre növekszik az energia; a félhold ereje mindent befolyásol, és nagyban segíti mindannyiunk fejlődését, előrelépését.

Így hát a mi Telihold kávézónk tanulókört nyit a növekvő hold éjszakáin.

A holdfény alatt, egy nagy park tágas terén áll a kávézó lágyan megvilágított mozgókocsija. Legyező alakban veszik körbe az asztalok, ahol barátaink mind-mind a hatalmas, háromszínű macska köré gyűlnek.

Ő a kávézónk vezetője, egyben csillagolvasó is.

Az este leszállt, az égbolt mélykékbe öltözött, és az első téli szél már fújdogál, de a kocsi körül enyhe fény és melegség lengi be a teret, így semmi akadálya a tanulásnak.

Itt most az összekapcsolt lelkek találkoznak: a csillagok követei, akik, bár önmagukról sokat tudnak, a többiekről jóval kevesebbet, ezért időről időre eljönnek tanulni a mesterükhöz.

A tanítványok mindegyike külön asztalt kap, amire egy-egy pohár Holdfény limonádét helyeznek.

Ez a limonádé olyan citromból készült, amelyen átragyog a hold fénye; íze édesen savanykás, szinte a szívbe szivárog, megnyugtatva és felfrissítve azt.

Egy munkából hazatérő, fáradt embernek is ajánlatos fogyasztania, akár csak egy pohárral, de erőt ad a diákoknak is, akik épp csak elkezdtek belemerülni a tanulmányaikba.

– Ennek a limonádénak olyan a színe, mint a hajamnak.

Én, Vénusz, a hajamhoz nyúlok, és kuncogva kortyolok az italba. Aztán a főúr felé fordulok, és felemelem a kezemet.

– Főúr, lenne egy újabb kérdésem.

– Mi lenne az, Vénusz?

– Ha a Halak korszakából már valamikor a 2000-es évek elején átléptünk a Vízöntő korszakába, akkor miért pont 2020-ban indultak be ennyire a dolgok? Mi az oka ennek az éles változásnak?

A főúr bólint, jelezve, hogy megértette a kérdést, majd a többiekre néz.

– Ki tudna válaszolni Vénusz kérdésére?

Ekkor egy vörös hajú fiatalember áll fel, karját az asztalra támasztja.

– A Halak korszakának vége nagyjából a 2000-es évek elejére tehető. Ezután valóban elkezdődött a Vízöntő korszaka. Mégis, a Halak korának hangulata tovább húzódik, mert a kínai öt elem ciklusában még mindig tartott a Föld kora. Ám ez lezárult 2021-ben, pontosabban, már 2020 decemberében, és átadta helyét a Levegő korának. 2020-ban ennek a hatását érezhettük.

Ezt követően a fiatalember visszaül a helyére. Az ő neve Mars.

Nagyon méltóságteljes arca van, haja tűzvörösen ragyog, a szeme is ugyanilyen színű.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen szorgalmasan tanulsz, M – mormolja magában egy ezüstös hajú fiú, Merkúr. Androgün megjelenése miatt gyönyörű ifjúként tartják számon.

– Nem szólítanál a rendes nevemen? Ennyi erővel te is M vagy, nem?

A vörös hajú fiatalember szúrós pillantást vet rá, mire Merkúr csak elmosolyodik.

– Hát igen…

A háromszínű macska főúr szelíden figyeli őket, majd felkuncog.

– Mars, pontosan így van! – mondja, visszaterelve a beszélgetést az eredeti medrébe. – Így igaz. Már a 19. századtól kezdve, több mint kétszáz évig volt a világ a Föld korszakában.

Összeráncolom a homlokomat, mert kezdek összezavarodni.

– Öö… nem igazán értem… szóval… a Halak korszaka a Krisztus utáni időszámítás kezdetével indult, és nagyjából kétezer éven át tartott, egészen a 2000-es évekig, igaz? De mit jelent, hogy Föld kora meg Levegő kora?

Ahogy beszélek, a fejemben eluralkodik a zűrzavar. Mellettem Merkúr tátott szájjal néz rám.

– Mi? Még az alapokat sem érted? Pedig mindig olyan önelégült arccal osztogatod a tanácsaidat a vendégeknek!

– A horoszkóphoz valamennyire értek. Tudom, mit jelentenek a házak meg a bolygók. És hát, hogy is mondjam… Fontos kinyilatkoztatásokat kapok és adok tovább, szinte mint egy papnő a szentélyben.

– Vagyis… csak megérzés alapján beszélsz?

– Nem megérzés! Az univerzum akaratát közvetítem!

Határozott visszavágásnak szánom, de érzem, hogy zavarba jövök, így kissé összehúzom magam. Merkúr felsóhajt.

– Jó, jó, persze.

Szemtelen, mint mindig.

Mars szeme szinte villámokat szór.

– V az érzelmek csillaga. Tiszteld már egy kicsit jobban!

– Rendben – feleli Merkúr kelletlenül.

– Térjünk vissza az eredeti témánkhoz.

A főúr elővesz egy zsebórát. Ez az eszköz alapvetően egyszerű időmérő, de néha különleges képességekkel is bír. A sötét égre kivetül a Halak és a Vízöntő csillagképe.

– Ahogy Mars is mondta, körülbelül kétezer éven át, egészen 2000 környékéig tartott a Halak korszaka. Most pedig már a Vízöntő korszakában járunk. De mit is jelent az, hogy asztrológiai kor? Ez a tavaszi nap-éj egyenlőség a tavaszpont története. A tavaszi nap-éj egyenlőség a Halak jegyében kezdődött. Most pedig már a Vízöntőbe lép.

– Tavaszpont? Hmm… – válaszolom kissé tanácstalanul, csak hogy jelezzem, figyelek.

– Ahogy az évszakok váltakoznak, úgy változik az emberek öltözete és viselkedése is, igaz? Mondhatjuk, hogy az életmód is átalakul. Ugyanígy, amikor korszakok váltják egymást, megváltozik a gondolkodásmód, az értékrend, a világ ritmusa is – beszél tovább a főúr.

Úgy döntök, lenyelem a további kérdéseimet, és csöndben figyelek.

A főúr magyarázata így hangzik:

– Eddig a Halak korszakán belül váltakozott a négy elem: Tűz, Föld, Levegő és Víz. Ezek az elemek ciklikusan váltják egymást, és minden korszakon belül új szakaszokat nyitnak meg.

– A Tűz a bevezetés; a fejlődés, a változás és a befejezés szerkezetének kezdete. A hozzá tartozó csillagjegyek: Kos, Oroszlán, Nyilas.

– A Föld a fejlődés. Ide tartozik: Bika, Szűz, Bak.

– A Levegő a változást képviseli. Csillagjegyei: Ikrek, Mérleg, Vízöntő.

– A Víz a befejezés. A következő jegyek képviselik: Rák, Skorpió, Halak.

– Amikor egyik elemkorszak átvált a másikba, azt nevezzük mutációnak; ez nagyjából kétszáz évente történik meg. És hogy miként is történik ez a váltás… – kezdi a főúr, majd két hallgatóhoz lép – egy elegáns, középkorú, öltönyös férfihoz, Szaturnuszhoz, valamint egy kedves kisugárzású, teltkarcsú, középkorú nőhöz, Jupiterhez – és kezét a vállukra teszi.

– Ők Szaturnusz és Jupiter. Mindketten rendkívül erős társadalmi hatással bíró bolygók. Körülbelül húszévente egyszer együttállásba kerülnek, ezt nevezzük a Nagy Együttállásnak. Ez egy asztrológiai kifejezés, amit akkor használunk, amikor két égitest szoros közelségbe kerül, összekapcsolódik.

Bólintok, és leírom a jegyzetfüzetembe, hogy Nagy Együttállás.

– Tehát minden húsz évben Sz és Jupiter szorosan összebújik…

Szaturnusz arca egy pillanatra megfeszül.

– Ez a megfogalmazás azért kicsit…

Jupiter, aki mellettem ül, szórakozottan elneveti magát.

– Ugyan már, jó ez így.

Elégedetten bólintok, majd felállok a helyemről.

– Rendben. Azt hiszem, most már értem. Tehát… ez valahogy így néz ki… Engedjétek meg, hogy kedvenc témámhoz, a színházhoz hasonlítsam az egészet.

Így vezetem fel, mielőtt előadom a fejemben összeállt magyarázatot

– A Krisztus utáni időszámítás kezdetétől egészen a 2000-es évekig a színpadon a Halak című előadás futott. Ahogy a Halak története előrehalad, a reflektorfény a Tűzről a Földre, majd a Szélre és a Vízre fókuszál, az iránytól függően. Még ha a díszlet és a színpad ugyanaz maradt is, a fények változása egészen más hangulatot kölcsönöz a játéknak. A 19. századtól kezdve, mintegy kétszáz éven át, a Föld elem fénye uralta a teret, és ebben a fényben ért véget a Halak története. A darab lepergett, a függöny lehullott, majd csendben megkezdődött a következő előadás, a Vízöntő korszaka. A nézők többsége észre sem vette, hogy már egy másik történetet néz, mert a színpad hangulata ugyanolyan maradt. De 2020 decemberének végén végre átvált a reflektor, meggyullad a Levegő fénye. És a közönség hirtelen ráeszmél, hogy a színpadon már egy másik darab fut. A Levegő fényével most végre teljesen a Vízöntő színei borítják be a színpadot.

A főúr örömmel bólint a megfigyelésemre.

– Ha Vénusz példájánál maradunk, akkor elmondhatjuk, hogy 2020, közvetlenül azelőtt, hogy a Vízöntőre rávetült volna a Levegő reflektora, egyfajta átmeneti év volt. Amikor a korszak jellege megváltozik, a társadalmi szerkezet is átrendeződik. Ezért történt, hogy 2020-ban egymás után következtek be azok az események, amelyek megingatták a régi világ hagyományos bölcsességeit. És bár a korszakváltás már megtörtént, a következő néhány évben a világ még zavaros marad. Mi, a csillagok küldöttei, azért vagyunk itt, hogy egy kis fényt gyújtsunk az úton, hogy azoknak, akik eltévedtek, megmutathassuk a megfelelő irányt.

A főúr szavai után mindannyian némán bólintunk.

– Hamarosan itt a december. Ez az emberek számára különleges időszak. Idén szentestekor is szeretném, ha a Telihold kávézó különleges nyitvatartással fogadna mindenkit.

A főúr szavaira felragyog az arcunk.

Kávézónk alapvetően csak teliholdkor nyitja meg kapuit, vagy, nagy ritkán, újhold éjjelén. Ám karácsony estéjén akkor is mindig kinyitunk, ha a hold épp fogyatkozik.

– Idén is tartsunk majd utána egy kis lakomát, jó?

– Egy jó kis évzáró bulit!

Míg Jupiterrel örömünkben visítozunk, Merkúr megvonja a vállát.

Minden nő lakomáról, év végi buliról meg karácsonyi partiról beszél. Ezalatt Szaturnusz változatlanul nyugodt és összeszedett marad. Úgy tűnik, teljesen hidegen hagyja a parti ötlete, de lelkiismeretes, ezért kivétel nélkül minden évben eljön.

A főúr félig hunyorgó szeme még szűkebbre húzódik, ahogy mosolyogva figyel minket.

– És még valami… Év végén végre lehetőségünk nyílik teljesíteni kettejük kérését is.

Szavai hallatán összeráncolom a homlokom, és azon tűnődöm, mit jelenthet ez.

Ám Luna, úgy tűnik, tudja, miről van szó. Halkan bólint.

– Ó… igen.

– Ő az a lány huszonegy évvel ezelőttről, igaz?

– Mi történt huszonegy éve? – kapom fel a fejem.

– A lány egy barátom volt – válaszolja Luna halk, szelíd hangon –, és mielőtt útra kelt, megkért valamire. Most elérkezett az ideje…

A főúr csendben bólint.

– Így van.

– Ezt a kérést tizennégy évvel ezelőtt nyújtották be. Ez a szám véletlenül a hét többszöröse – vigyorog Uránusz, és állát a kezére támasztja.

– Te szoktad mondani, főúr, hogy a hét és a többszörösei olyan számok, amelyek szoros kapcsolatban állnak ebben az univerzumban, szóval nem hiszem, hogy ez véletlen lenne.

– Végül is hétéves ciklusban mozogsz a csillagképeken is – mondja Merkúr, Uránusz pedig bólint. – Szaturnusz bácsi például minden hetedik évben próbára teszi az embereket – kuncog halkan.

– Szaturnusz bácsi… – morogja az említett bolygó. – Már sokadszor mondom, nem próbáról, hanem feladatról van szó.

– Nos, egyesek számára a feladat is lehet próbatétel.

Ahogy a beszélgetésünk kezd vidám zsivajba torkollni, a főúr nyugalomra int minket.

– Térjünk vissza a témához. Majd később elmesélem, mi volt az a bizonyos kérés, de valószínű, hogy idén decemberben a karácsonyon kívül több különleges nyitvatartási napunk is lesz. Számítok rátok.

– Igenis! – feleljük egyszerre.

– Nem tudom pontosan, miről van szó, de igyekszem.

Miközben lelkesen ökölbe szorítom a kezemet, Merkúr hideg pillantást vet rám.

– Jó, hogy igyekszel, de biztosan készen állsz erre, V?

– Mégis miért ne állnék?

– Az imént még a csillagolvasás legalapvetőbb szabályait sem ismerted. Csak nem hanyagoltad el a tanulást?

A kérdéssel gyenge pontomra tapint, így összerándulok.

– De hát… ahogy Mars is mondta, én inkább az intuíciómat használom. És különben is, a csillagoknál jobban értek a tarot-kártyákhoz.

Miközben mentegetőzöm, Jupiter, aki mellettem áll, kuncog. Hosszú, hullámos, gesztenyebarna haja van, olyan a kisugárzása, mint egy jazzénekesnőnek.

– Mars is megmondta már: Vénusz feladata az, hogy örömet hozzon és hogy érezzen. Ő más alkat, mint Merkúr, aki szeret tanulni.

– Ó, Jupiter! – kiáltom, és szinte repülök a karjaiba.

– V, ez a te különleges erőd.

– Köszönöm, Jupiter. Így van, imádom jól érezni magam! Ezért szeretnék legközelebb egy még csillogóbb helyen felállítani egy standot…

– Ó, ez jól hangzik! Tényleg, most, hogy már javában tart a tél, olyan helyre menjünk, ahol minden tele van ünnepi fényekkel.

Miközben így csacsogunk Jupiterrel, Szaturnusz a szokásos, fáradt sóhajával reagál. Komoran megigazítja a szemüvegét, és mogorva arccal néz ránk.

– Jupiter, mindig olyan kedves vagy V-vel.

– Hát persze! Hiszen mi ketten nagyon jó barátnők vagyunk!

– Ahogy mondod! – helyeselek.

Merkúr és Szaturnusz összenéz, majd egyszerre vonja meg a vállát. Közben Mars, aki eddig hallgatott, csendesen megjegyezi:

– Szerintem szép, ha valakik jól kijönnek egymással.

Bár fiatal férfi, van benne valami kamaszos. Kissé nyers ugyan, de mindig támogat, mellettem áll. Felemelem a fejem, és rámosolygok. Most aztán tényleg meg akarom mutatni neki, mire vagyok képes.

– Egyébként, főúr, hogyan lehet a legjobban élni ebben a végtelennek tűnő Vízöntő korszakban?

A főúr kérdésemre halkan hümmög, majd kissé oldalra billenti a fejét.

– A legfontosabb, hogy az ember megismerje önmagát.

Mindenki bólogatással jelzi, hogy egyetért. Merkúr megszólal.

– Megkönnyíti az életedet, ha alaposan megvizsgálod a születési képletedet, és pontosan tudod, milyen tulajdonságokkal rendelkezel.

– Persze, ez világos… de valahogy mégis nehezen tudom egyszerűen elmagyarázni másoknak. Amikor a városban tanácsot adok, és azt mondom, születési képlet vagy alapvető tulajdonság, gyakran csak néznek rám értetlenül.

– Akkor talán… – szólal meg Szaturnusz – fontos lenne, hogy az emberek megtudják, mi a feladatuk az életben.

– A feladat, amiről beszélsz, nem más, mint egy próbatétel, ugye, Sz? Én aztán nem kérek semmi olyan életleckét, ami nem szórakoztató – mondom, majd elfordítom a fejemet.

– Nem szórakoztató… – ismétli megrökönyödve, tágra nyílt szemmel Szaturnusz.

Mindenki kuncog. Luna, a gyönyörű, egyenes, fekete hajú nő abbahagyja a nevetést, majd megszólal.

– Először is, hogy megértsd a valódi természetedet, ismerned kell a Hold helyzetét – motyogja halkan.

Gyönyörű, erős hangú operaénekes, de a mindennapokban alig hallható a hangja.

– A Hold helyzete… Gondoljunk csak bele: Szerikava tanárnő horoszkópjában a Hold éppen az otthont jelképező negyedik házban állt.

Jegyzetelek, és felidézem a nőt, aki korábban meglátogatott.

– Igen – ért egyet Luna, majd hozzáteszi: – A ház fontos, de a csillagjegy is, amiben a Hold áll.

– Vagyis a Holdjegy…

A jegyzetlapomra máris felírom: Fontos a Holdjegy.

– És még valami. Önmagunk megismerésének legörömtelibb módja…

Ám mielőtt a főúr befejezhetné a mondatot, a Hold fénye hirtelen felerősödik. Elérte a zenitjét. Talán ennek eredményeként, mindannyian elkezdünk macskákká alakulni.

Luna fekete macskává változik, Merkúr sziámivá, Mars abesszin macska, Jupiter maine coon, Szaturnusz fekete-fehér méhcsíkos, Uránusz singapura, és én… fehér perzsa lettem.

Mindannyiunk szemében ott tükröződik a holdfény, egyként nézünk a főúrra.

Nem nyert értelmet számomra, amit abban a pillanatban mondott; összeráncolom a homlokomat.

– Ez lenne az? Én azt hittem, ezt mindenki tudja.

– Olyan dolog ez, amiről azt hisszük, hogy tudunk… de valójában sokan elrejtik önmaguk elől, ahol már ők sem látják – mormolja halkan Luna, a fekete macska, aki észrevétlenül mellém kerül.

– Tényleg? – pislogok, Luna pedig bólint.

– A mennyei sziklabarlang… – jegyzi meg mosolyogva Jupiter, utalva a mítoszra, amelyben a Nap is elrejtőzött.

Értem, gondolom, majd felsóhajtok.

Így hangzott a főúr szava:

– Önmagunk megismerésének legörömtelibb módja felfedezni, mi a valódi vágyunk.

Prológus

Meleg tavaszi nap volt.

Cukuba városában, a Tudományos Világkiállítás Emlékparkjában épp az Év Végi Betakarítás Ünnepe nevű rendezvény zajlott, amely sokakat vonzott.

A fesztiválon egymás mellett sorakoztak a helyi különlegességeket kínáló standok: Hitacsi marhából készült steak, lótuszgyökér chips, aszalt édesburgonya, és egy külföldi zenészekből álló együttes szórakoztatta vidám muzsikával a közönséget.

Egy szőke nő és egy ezüstös hajú fiú hegedűn játszott, egy vörös hajú ifjú brácsán, s egy fekete, egyenes hajú nő csellón: igazi vonósnégyes.

Cukuba városában számos oktatási és közigazgatási kutatóintézet található, emellett neves cégek létesítményei is jelen vannak, így a külföldi kutatók is gyakran megfordulnak errefelé. Éppen ezért a látogatók nem lepődtek meg azon, hogy a zenekar tagjai külföldiek.

Ám ez az együttes mégis különleges volt, olyan ragyogó megjelenésű tagokkal, mintha egyenesen Hollywoodból érkeztek volna; szépségük és kisugárzásuk elbűvölte a nézőket.

Egyedül a karmester tűnt japánnak.

A középkorú, fekete hajú férfi elegáns öltönyben, kissé szigorú arccal, összeráncolt homlokkal vezényelt, pálcája lendült a levegőben.

– Az a karmester elég szigorúan néz… Vajon dühös? – gondolkodtam hangosan, amikor a mellettem álló, hamarosan hétéves kislányom megrázta a fejét.

– Az a bácsi mérgesnek látszik, de valójában nagyon élvezi, és boldog is – mondta tisztán csengő hangján.

Úgy tűnt, a karmester is hallotta a szavait. Zavartan elmosolyodott, miközben a zenészek játék közben alig tudták visszatartani a nevetést, válluk megremegett a visszafojtott kacagástól.

Többször is meghajoltam, és sűrű bocsánatkérések közepette épp menekülni készültem, amikor a karmester a szabad kezével integetni kezdett a lányom felé.

A mosolya kissé félénk volt, mégis szívből jövő. Bár akkor láttuk először, úgy éreztem, valami megfoghatatlanul értékes pillanat tanúja vagyok, és ettől valahogy átjárt a boldogság.

– Ugye, hogy kedves?

– Igen, valóban az – bólintottam.

A lányom, Aiju már csak ilyen.

Nemrég történt.

Egy idősebb úr olykor megjelenik a házunk előtti park egyik padján. Mindig mogorva arccal ül ott, és ha egy gyermeket kísérő édesanya, mint én, köszön neki, legfeljebb dacos homlokráncolással viszonozza.

Nem kedveltem őt. Eszembe juttatta a mogorva édesapámat. Ő is mindig hallgatag és rideg volt, de ha mégis megszólalt, durván, sőt zsarnokian beszélt. Miatta hullott szét a családunk.

Ez az ember is pont ilyennek tűnt. Ha ennyire nem szereti a gyerekeket, mégis mit keres egy parkban?

Idővel leszoktam arról, hogy köszönjek neki. Legfeljebb egy futó biccentéssel nyugtáztam a jelenlétét.

Egy nap azonban Aiju odalépett hozzá, és vidáman üdvözölte.

– Jó napot kívánok!

Az öregúr megint csak hallgatott, s összeráncolt szemöldökkel felelt a köszönésre, anélkül, hogy bármit is mondott volna.

Gyerekkel ilyet nem lehetne tenni. Lehajoltam Aijuhoz, és halkan azt mondtam:

– Ne törődj vele, kicsim.

Aiju oldalra hajtotta a fejét, és csodálkozva visszakérdezett.

– Mivel ne törődjek?

– Hogy a bácsi nem köszönt vissza – válaszoltam óvatosan, kissé feszengve.

Erre Aiju megcsóválta a fejét.

– Dehogynem! Csak halk volt a hangja, azért nem hallottad. Ő is köszönt nekem.

– Te hallottad?

– Nem, de láttam, hogy mozgott a szája. Lehet, hogy szégyenlős.

Először úgy gondoltam, ezt csak kitalálja, ám az öregúr, mielőtt távozott volna, odalépett hozzánk, és szó nélkül átnyújtott egy cukorkát.

Vagyis… mégsem teljesen szó nélkül. Mintha tényleg motyogott volna valamit a bajsza alatt.

Aiju rám nézett, mintha engedélyt kérne arra, hogy elfogadhatja-e, mire bólintottam.

– Köszönöm, bácsi!

Az öreg kislányom széles mosolya láttán alig észrevehetően elmosolyodott, szája szeglete felkunkorodott. Ezt látva elgondolkodtam, hogy talán igaza volt Aijunak: csak szégyenlős, és nem tudja, hogyan bánjon az emberekkel.

Talán az én apám is ilyen volt.

„Ugyan, dehogy” – nevettem magamban, és megsimogattam a lányom aprócska fejét.

Aijunak mindig volt valami különös képessége. Mintha olyasmiket is megérzett volna az emberekkel kapcsolatban, amit más elsőre nem lát meg.

– Ó, ott van apa!

A hangjára magamhoz tértem, és letekintettem rá.

Kicsit távolabb a nyüzsgő forgatagtól megláttam a férjemet. Derűs mosollyal integetett felénk.

– Dzsunko! – kiáltotta a nevemet.

Férjem egykor pont olyan volt, mint egy tankönyvbe illő, jóképű fiatalember, mostanra pedig, mondhatni, „példás középkorúvá” érett.

– Szatomi sajnos mégsem tudott eljönni, túl sok a munkája – szólalt meg, amikor odaért hozzánk.

Szatomi a húga, az én sógornőm. Bár számomra mindig olyan volt, mintha a testvérem lenne. A saját családomtól elhidegültem, így talán még inkább vágytam rá, hogy legyen valaki, akit testvéremként szerethetek.

– Kár – mondtam. – Elvégre ő volt az egyik fő szervezője ennek az egész fesztiválnak.

– Igen, de neki ez csak egy a sok projekt közül.

Szatomi egy reklámügynökség rendezvényszervezője. Igazi pörgős, kreatív munkát végez, méghozzá nem is itt, Ibaraki tartományban, hanem Tokióban, a nyüzsgő Sibuja szívében.

– Tényleg nem jött el Szato néni? – húzta el a száját csalódottan Aiju.

A lányom nagyon szerette a nagynénjét.

– Sajnálom, kicsim – vigasztaltam.

– Nézd csak, Aiju – mutatott a férjem a tér felé. – Azon a programon dolgozott olyan sokat.

A tér oldalán ketrecek sorakoztak.

– Kutyusok! – csillant fel Aiju szeme.

A kezemet a szemem fölé tettem, hogy jobban lássak, majd bólintottam.

– Rengeteg kutya meg macska.

A ketrecekben ültek az állatok; néhányan félénken, mások zavartan figyelték a tömeget. Először nem értettem, mi ez az egész. Aztán megláttam a tábla feliratát:

Örökbefogadó nap! Kérjük, fogadjanak örökbe egy állatot, és adják meg nekik az otthon melegét.

– Ez egy örökbefogadó esemény!

– Igen – bólintott a férjem.

– Szatomi azt mondta, szeretne tenni valamit azért, hogy kevesebb állatot altassanak el a gyepmesteri telepeken. Ő nem él olyan környezetben, ahol állatot tarthatna, de legalább annyit szeretne megtenni, hogy összehozza őket leendő gazdáikkal.

A ketrecek mellett egy kabalafigurás jelmezt viselő önkéntes és egy kedves arcú hölgy állt. A reszkető, ijedt kutyákhoz és macskákhoz hajolgattak, és lágy hangon nyugtatgatták őket.

– Semmi baj…

– Megnézhetem őket, anyu? – rángatott magával Aiju.

Összeráncoltam a homlokomat, de végül bólintottam.

– Jó, megnézheted. De Aiju… csak nézni fogjuk. Nem vihetünk haza egyet sem. Tudod, egy élőlényt gondozni nagy felelősség.

Nagyon is fontos dolog, hogy megmentsünk egy kutyát vagy macskát. De felelőtlenül örökbe fogadni, azt nem lehet.

Ekkor egy régi emlék hasított belém. Még általános iskolás voltam. A családom háza Kamakurában állt, közel ahhoz a kis vasútvonalhoz, amelyen az Enoden zakatol végig a tengerpart mentén. Egy napon iskola után rohantam haza, és már az ajtóból kiabáltam anyámnak.

– Egy barátnőméknél kiskutyák születtek! Gazdát keresnek nekik. Anya, fogadjunk be egyet mi is!

Az öcsém már otthon volt, a tatamin heverészett. Ahogy meghallotta, azonnal felpattant.

– Én is akarok egy kutyát!

Összefogtunk az öcsémmel.

– Kutyát akarunk! Kutyát akarunk! – ismételgettük nap mint nap.

– Reggel-este sétáltatjuk majd, mi adjuk az eledelt is, rendesen megcsináljuk a házit, segítünk a házimunkában is, és nagyon példás, jó gyerekek leszünk! – ígértük rendkívüli lelkesedéssel.

Sírtunk, hisztiztünk, míg végül célt értünk: befogadtunk egy kutyát.

Sibaszerű keverék volt, nagy, ragyogó szemekkel. Nyugodt, kedves kutya volt, mi pedig teljesen a bűvkörébe kerültünk.

És mégis… A sétáltatás, az etetés, a házi feladat, a házimunka meg az, hogy „példás, jó gyerekek” legyünk, csak eleinte sikerült. Nem telt bele sok idő, és már csak anyánk gondoskodott róla. Mi csupán dédelgettük.

– Ti csak a szátokat jártatjátok! – mordult ránk apánk, aki a kezdetektől ellenezte az egészet.

Ilyenkor gyorsan és bűntudattal telve igyekeztünk egy darabig gondoskodni a kutyáról… de aztán megint minden visszazökkent a régi kerékvágásba.

A szeretett kutyánk végül egy olyan téli napon távozott, amikor már felnőttem, és dolgozni kezdtem.

Mivel minél előbb szerettem volna elhagyni a szülői házat, az egyetemi éveimet kollégiumban töltöttem, és amikor munkát kaptam, egyedül kezdtem új életet Tokióban.

Sosem felejtem el azt a fájó pillanatot, amikor anyám azzal hívott fel, hogy a kutyánk válságos állapotba került. Ő már a családunk részévé vált, természetes volt, hogy otthon van, hogy ott van.

Ezután sokszor jutott eszembe egy-egy váratlan pillanatban, és elsírtam magam. Akkor megfogadtam, soha többé nem tartok kutyát, sőt, semmilyen állatot.

– Csak megnézem őket… csak megnézni szeretném – kérte Aiju.

– Rendben, rendben – bólintottam végül, és a ketrecek felé vettük az irányt.

Az egyik ott álló, kedves tekintetű nő meglátta Aijut, és az arca mosolyra derült.

– Ó, hát szervusz! Főúr, egy tüneményes vendégünk érkezett.

Kissé teltkarcsú, középkorú, külföldi nő volt. Hosszú, hullámos, gesztenyebarna haját hátrakötötte. Egyszerű, bézs ruhát viselt, fölötte pedig csipkefodorral díszített fehér kötényt. Olyan benyomást keltett, mint aki épp most húzta ki az almás pitét a sütőből.

A főúrnak szólított, háromszínű macskajelmezbe bújt figura felénk fordult. Magassága alapján valószínűleg férfi lehetett, és meg kell hagyni, a jelmeze lenyűgözően élethű volt.

A tarka macska fehér inget, nyakkendőt és sötét kötényt viselt. A szemüvege mögül hunyorítva, mosolygó szemmel nézett ránk.

– Üdvözöllek benneteket! Szép napot!

– Jó napot kívánok! – válaszolta Aiju harsány jókedvvel, és már fordult is a ketrecek felé.

Az előbb még félénken bujkáló kutyák és macskák most hirtelen felélénkültek, a szemük megcsillant.

– Nézd, anya, mindannyian örülnek, hogy eljöttem.

Körbenézett, aztán leguggolt egy barna-fehér keverék kutyus ketrece elé. A kutya már nem tűnt kölyöknek. Nagy, sötét szemével némán figyelte Aijut.

– Azt szeretném, ha ez a kutya hozzánk költözne – jelentette ki a lányom.

– Tudod, gyerekként én is álmodoztam arról, hogy egyszer lesz egy kutyám – szólt közbe a férjem.

– Ne kezd már te is… – sóhajtottam, és tenyeremet a homlokomhoz emeltem.

– Ha ez a kutyus eljönne hozzánk, akkor nekem nem kell se születésnapi, se karácsonyi ajándék – folytatta Aiju.

– Hűha, ez ám az érett hozzáállás – bólogatott a férjem.

– Te inkább maradj csöndben! – vágtam rá.

– Igenis – válaszolta, és rögtön elhallgatott.

– Miért pont őt szeretnéd? – kérdeztem.

Hiszen voltak ott sokkal kisebb, sokkal aranyosabb kutyák és cicák is. Talán ez a kutya volt a legelesettebb az összes közül.

– Mert ez a kutyus a legmagányosabb.

– Aiju… – Csak megráztam a fejem. – Egy élőlényt gondozni hatalmas felelősség. Egy életet veszel a kezedbe. Érted ezt?

– De az, hogy életet bíznak ránk… az valami csodálatos. Olyasmi, mint amit Isten szokott csinálni – felelte, majd gyermeki ártatlansággal felnevetett.

– Aiju, te aztán meg tudsz lepni a szavaiddal – jegyezte meg elismerően a férjem.

Én viszont hallgattam. Talán csupán egy kisgyerek ártatlan, naiv szavai voltak ezek; felkészületlen mondatok. Mégis mélyen a szívemig hatoltak.

Olyan, mint Isten munkája.

Válasz helyett leguggoltam, és a ketrecben fekvő kutyára néztem.

– Ez a kutya már nagyobbacska, de rendkívül bújós természetű – magyarázta a főúrnak nevezett férfi, majd, meg sem várva a válaszomat, óvatosan kinyitotta a ketrec ajtaját, és gyengéden a karjába vette az ebet. Bár jelmezben volt, mégis meglepően finoman, figyelmesen nyúlt hozzá.

– Tessék – mondta, és felém nyújtotta.

Tétovázva vettem át. Ahogy átöleltem, megéreztem a bundája puhaságát, a testének melegét… és a szívverését.

Ez az az érzés.

Ebben a pillanatban élesen bevillant a régi emlék, az a kutya, akit gyermekként én könyörögtem ki, de akiről végül anyám gondoskodott.

A szemem sarkába könnyek gyűltek, és erősen magamhoz szorítottam a kutyust.

– Igen… tényleg olyan, mintha Isten munkáját végeznénk, amikor egy életet a kezünkbe veszünk – suttogtam fojtott hangon.

– Ugye, mondtam! – mosolygott rám Aiju boldogan.

Lenéztem az ölemben pihenő kutyára, és lágyan elmosolyodtam.

Tisztában voltam vele, hogy ahogy Aiju nőni fog, valószínűleg egyre kevesebb időt szán majd a kutyára. A gondozása pedig újra rám marad, ahogy annak idején az édesanyámra.

De talán… ez a sors része.

A férjem finoman a vállamra tette a kezét, én pedig mélyet sóhajtottam, és bólintottam, majd a főúrra néztem.

– Szeretnénk hazavinni ezt a kutyát. Lehetséges lenne?

Már attól a pillanattól sejtettem, mi lesz ennek a vége, hogy Aiju megragadta a kezem, és ide húzott.

A kislányom boldogan kiáltott fel, karját a magasba emelte. A kutya pedig, mintha megértette volna a helyzetet, vidáman csóválta a farkát.

Rájuk néztem, majd megvontam a vállam, és arra gondoltam: lehet, hogy mégis jó ez így.

– Nagyon köszönöm – szólalt meg a főúr. – Úgy érzem, jó helyre kerül ez a kiskutya. Biztos vagyok benne, hogy ő is örül ennek a sorsfordító találkozásnak. Ha gondolják, szívesen elmondok minden fontos tudnivalót, közben pedig fogyaszthatnának valami italt.

A tér egyik szegletére mutatott. Stílusos, aprócska kocsi állt ott, oldalán teliholdat ábrázoló emblémával.

A jármű előtt egy fatáblán ez állt: „Telihold kávézó”.

– Egy mozgó kávézó? – kérdeztem.

– Úgy van – bólintott a főúr. – És önnek egy különleges csészével készülök.

Ahogy ezt kimondta, a teltkarcsú nő meglepetten pislogott a jelmezes figura mellett.

– Nahát, ilyesmit nem gyakran ajánl fel egy fiatal vendégnek.

Szavaira, hogy „fiatal vendég”, csak vállat vontam. Rég nem tartottam magam fiatalnak.

– Ma hálából kínálok különleges kávét. Néha előfordul, hogy egy-egy pohárban rejtett üzenet is van, önnek például kitartást kívánok ezzel a jövőre nézve.

Talán arra gondol, hogy a kutyával most újfajta élet kezdődik?

– De ami a legfontosabb – folytatta –, érzem, hogy hamarosan újra találkozni fogunk. És akkor majd igazán különleges itallal várom.

– Hamarosan? – ismételtem meglepetten, de aztán gyorsan megértettem: bizonyára akkor fogunk újra találkozni, amikor a kutyát hivatalosan is átvesszük.

– Igen. Addig is viszontlátásra – bólintottam, és meghajoltam. Örömmel vártam a következő alkalmat.

– Akkor induljunk. A férjének egy kellemes tejeskávé, a kislányának pedig egy bögre forró kakaó jár – tette hozzá a főúr.

– Ez igazán kedves – nevetett fel a férjem. – Mostanában érzem, hogy a gyomrom már jobban kedveli a tejeskávét, mint a feketét.

– És én imádom a kakaót! – csillant fel Aiju szeme.

Kéz a kézben indultunk el a Telihold kávézó felé.

ELSŐ FEJEZET
A Rák sajtfondüje és a Nyilas almás cukorkája

1

– Hát, ebből baj lesz… – sóhajtottam, miközben a nyüzsgő irodában, a sarokban ülve a telefonomra meredtem.

A telefonom naptárára pillantva nyugtáztam, hogy már a december is beköszöntött. Nemrég még ősz volt…

– Ha így megy tovább, a szenteste is villámgyorsan itt lesz – motyogtam, és ahogy tanácstalanul magam elé dünnyögtem, a mellettem ülő lány kíváncsian nyújtotta ki a nyakát.

– Valami baj van, Icsihara? Már megint egy zűrös ügyfél? – kérdezte aggódva Szuzumija Kojuki.

Ebben az évben csatlakozott hozzánk ideiglenes munkatársként, és az én csapatomba osztották be. Mindig odafigyelt másokra, emiatt sokszor csodáltam.

– Köszönöm, aranyos vagy. De most épp nem munka, hanem magánéleti gond – feleltem, mire kissé megkönnyebbült mosollyal válaszolt.

– Akkor biztos arról van szó, hogy már most túl sok karácsonyi meghívást kaptál, és nem tudod, kinek mondj igent…

Erre akaratlanul felnevettem.

– Jaj, Szuzumija, ne túlozz! Nem vagyok én ilyen népszerű. De a karácsonyi meghívó része tényleg stimmel. Csakhogy a meghívó nem más, mint a barátom.

A tekintetem visszavándorolt az asztalon heverő telefonomra. A képernyőn még mindig ott világított az üzenete.

„Az idei szentestét mindenképp veled akarom tölteni, Szatomi. Kérlek, valahogy oldd meg. Teljesen mindegy, milyen későn, de találkozni szeretnék veled.”

Az üzenetben megnevezett Szatomi én vagyok.

Úgy tűnt, Szuzumija is észrevette az üzenetet.

– Tudom, hogy az évnek ez az időszaka különösen zsúfolt ebben az iparágban. Nehéz úgy időt szakítani valakire, hogy épp karácsonyi rendezvényeket kell levezényelni.

– Pontosan – sóhajtottam.

Egy reklámügynökségnél dolgozom, a rendezvényszervezés a szakterületem, így számomra a szenteste nem a meghitt együttlétről szól a párommal, hanem a munkáról. A barátom ezt mindig megértően kezelte.

– De ha azt írta, hogy akár későn is jó neki… talán mégiscsak meg tudjátok oldani.

– Igen, igazad van… de…

Ez az üzenet súlyos volt. Érezni lehetett benne az elszántság erejét. Az egyetemi éveink alatt jöttünk össze, és most már a hetedik évfordulónk közeledik. És ebben a helyzetben ő azt írja: akárhogy is, szenteste velem akar lenni. Teljesen mindegy, milyen későn.

Ez csak egyet jelenthet. Meg akar kérni.

– Ez most komoly baj – sóhajtottam, arcomat a tenyerembe temetve.

Szuzumija, aki eddig figyelmesen hallgatott, értetlenül biccentett.

– De hát miért? Már régóta együtt vagytok, és ha meg akar kérni, az csodálatos, nem?

– Igen, csakhogy… én még nem akarok férjhez menni. Most annyira kényelmesen élek, hogy nehéz lenne erről lemondani.

Visszafordultam, és az iroda ablakán át a városra pillantottam. A munkahelyem egy, közvetlenül a sibujai állomáshoz csatlakozó toronyépületben van. A lakásom pedig Ebiszuban; napos reggeleken gyakran tekerek munkába a biciklimmel. Tökéletes, ahogy van, igazi nagyvárosi élet.

– Icsihara, a barátod nem az az ember, akivel együtt jártál a cukubai egyetemre?

– De igen, most ott tanít.

– Ez nagyon klassz! – sóhajtott fel álmodozva, összekulcsolt kézzel.

– Na, látod… pont ez a gond.

Az én szülővárosom az Ibaraki prefektúrában lévő Cukuba. Az egyetemet is ott végeztem.

Az ottani közösség szerint Cukuba híres arról, hogy sokan már az egyetemi évek alatt összeköltöznek, majd rögtön a diploma után összeházasodnak.

Ez amolyan helyi pletyka, nem én találtam ki.

Néhányan még gúnyolódnak is, hogy annyira nincs ott mit csinálni, hogy az ember inkább férjhez megy vagy megnősül. De persze a valóság bonyolultabb.

Az igaz, hogy Ibaraki mindig az utolsók közt szerepel a „Legvonzóbb prefektúrák” listáján, de valójában kivételesen élhető hely.

A bátyám felesége például, aki Kamakurából költözött oda, egyenesen azt mondta, hogy tökéletes város.

És valóban, Cukuba, a tudomány városa, nagy cégek kutatóintézeteivel, széles sugárutakkal, hatalmas parkokkal és stílusos, nemzetközi kávézókkal, boltokkal ideális környezet gyerekneveléshez is.

Sokan beleszeretnek, és végleg ott maradnak.

Csakhogy én… én mindig a nagyvárosról álmodtam. Ő pedig nyilvánvalóan nem fogja elhagyni az egyetemet. Akkor tehát, ha összeházasodunk… nekem kellene Cukubából bejárnom a fővárosba.

Egyébként Cukubában is van egy kirendeltségünk. Ha kérném az áthelyezést, valószínűleg megkapnám. A vidéki irodából a központba kerülni nehéz, de a központból a helyi fiókba átmenni egyszerű.

Ha így lenne, közel lenne a szülői ház, és a szüleim is örülnének.

De én mindent beleadtam, hogy eljussak ide. Hogy felépítsem ezt az életet. Lehet, hogy kicsit régimódi ez az értékrend, de mindig csodálattal néztem az olyan nőket, akik a városban élnek és sikeresek a munkájukban, a sorozatokban is ezeket a nőket csodáltam.

És most, hogy végre én is ilyen lettem, nem akarom elengedni.

– Hát, nem kellene ilyen gyorsan az áthelyezésen gondolkodnod. Először akár meg is próbálhatnád az ingázást, és ha nem megy, majd akkor döntesz. Van az a vonat, a „Cukuba valami expressz”, nem?

– Cukuba Expressz, igen – javítottam ki.

– Igen, igen, az! Azt olvastam, hogy Cukuba és Akihabara közt 45 perc az út.

– Azért… még úgy is elég húzós lenne – mosolyodtam el kesernyésen.

– Akkor ott van még a távházasság lehetősége! – mondta lelkesen, és felemelte a mutatóujját. De én csak megráztam a fejem.

– Ha külön élnénk az esküvő után is, akkor… inkább maradjon minden úgy, ahogy most van.

– Hát, igen… talán tényleg úgy a legjobb – bólintott Szuzumija megértőn.

– A barátod egyébként eredetileg is cukubai?

– Nem. A szülei itt élnek, Tokióban. De ő nem szereti ezt a városi zsúfoltságot, ezért ment oda. Teljes ellentétem.

„Szeretem ezt a sok zöldet, amit itt látni lehet.” Mindig ezt mondta.

Azt hittem, ha majd eljön a munka ideje, úgyis Tokióba fog költözni. Álmomban sem gondoltam volna, hogy ott marad az egyetemen.

De ő ilyen. Nyugodt, kedves és melegszívű. És én tudom, hogy a nagyvárosi élet nem illik hozzá. Én így szeretem őt.

Amikor vele vagyok, az idő is különlegesebbnek tűnik. Nem akarok férjhez menni, de elhagyni sem akarom, semmiképp sem. De ha visszautasítom a lánykérést, lehet, hogy örökre elveszítem őt. Úgyhogy bajban vagyok.

Talán tényleg válaszút elé kerültem. A házasság és a munka között kell döntenem. Ekkor a mobilom hirtelen megrezdült, mire ijedten összerezzentem.

Mi van, ha ő az? Félszegen rápillantottam a kijelzőre, de a név, ami megjelent, Icsihara Dzsunko volt, a sógornőm, a bátyám felesége.

– Ritkán keresnek telefonon.

Dzsunkóval szinte testvérként tekintünk egymásra. Gyakran küldünk üzenetet, de telefonálni… nos, az ritkán fordul elő.

Lehet, hogy történt valami?

Felálltam az asztaltól, és a mobilommal a kezemben kimentem a folyosóra.

– Mi történt, Dzsunko? – szóltam bele.

– Szuper volt az esemény, amit szerveztél! Köszönjük szépen. – Ez volt sógornőm legelső mondata.

– Á, az Expo parkos… úgy hallottam, végül elhoztatok egy kutyust.

– Igen! Bár még nem jöhetett haza, mert van pár formaság, de karácsonyeste végre velünk lesz. Aiju is teljesen odáig van.

– Mondd, ugye nem miattam hoztátok meg ezt a döntést? Végül is én szerveztem a rendezvényt…

Kis bűntudattal tettem fel a kérdést, mire Dzsunko gyorsan, határozott hangon válaszolt.

– Nem, egyáltalán nem! Igazi sorsszerű találkozás volt. Csak meg akartam köszönni neked.

– Ugyan, igazán nem kell. Emiatt hívtál?

– Hát, emiatt is, de… tudod, a rendezvény után elmentünk az Iiasba. És ott történt valami.

Az Iias Cukuba hatalmas bevásárlóközpont Cukubában. Akkora, mint egy kisváros, és szinte nincs, amit ott ne lehetne kapni. Egyetemistaként sokat jártam oda, és még most is mindig útba ejtem, ha hazalátogatok.

– Az ékszerosztályon láttam Rjót, elég komolyan nézegetett egy gyűrűt. Amikor odamentem hozzá, azt mondta, hogy karácsonyi ajándék lesz Szato számára.

Rjó a párom. Ahogy hallgattam Dzsunko enyhén izgatott hangját, csak sóhajtva megvontam a vállamat.

Ha a barátom valóban meglepetést tervezett, és ezt most a sógornőm véletlenül elszúrta, hát… őszintén szólva, csak sajnálni tudom őt.

Egy kicsit meglep, hogy pont Dzsunko, aki mindig figyelmes és tapintatos, most így megfeledkezett a diszkrécióról.

– Igazából talán nem lenne szabad elárulnom, de mivel mindig azt mondogatod, hogy még egyáltalán nem akarsz férjhez menni, úgy gondoltam, jobb, ha előre szólok.

Amint ezt kimondta, egy pillanatra nekem is elakadt a szavam. Mert bármennyire is sejtettem, ha tényleg előkerülne az a gyűrű, lehet, hogy annyira meglepődnék, hogy hirtelenjében csak annyit tudnék mondani, hogy „Ez… ez most komoly? Ne haragudj, nem tudom, mit tegyek…” De ha így reagálnék, az könnyen megronthatná a kapcsolatunkat.

A sógornőm most előre szólt, hisz ő már korábban észrevette, mennyire más elképzelésünk van a párommal a házasságról.

Bár nem vér szerinti testvér, mégis úgy ismer engem, mintha az lenne. Őszintén csodálom.

– Igen, igazad van. Köszönöm…

– Szívesen. De figyelj, Szato.

– Hm?

– Nemrég, amikor hazalátogattál, azt mondtad Aijunak, hogy bármikor elmehet hozzád, és körbevezeted Tokióban, ugye?

A hirtelen témaváltás kissé meglepett, de bólintottam.

– Igen, tényleg mondtam.

Bár az a „nemrég” valójában még kora tavasszal volt, mégis élénken emlékeztem. Akkor kérdezte meg Aiju, a kíváncsi, kissé koraérett elsős kislány:

– Szato, Tokió tényleg olyan menő? Olyan szuper hely?

Akkor Dzsunko kissé durcásan fújta fel az arcát:

– De hiszen anya is vitt már Tokióba, nem?

Mire Aiju hasonlóan duzzogva felelte.

– De ő csak az Ueno állatkertbe.

Miközben figyeltem kettőjük játékos vitáját, nevetve közbeléptem:

– Na, jó, majd én körbevezetlek. Bármikor jöhetsz, szívesen látlak – ígértem neki.

– …És azóta, képzeld, minden egyes nap azzal nyaggat, hogy mikor alhat végre nálad. Aztán mikor megtudta, hogy hamarosan megérkezik a kutyus, hirtelen egészen felnőttesen, kicsit lemondóan így szólt:

– Akkor most már biztos nem mehetek Szatóhoz…

A sógornőm kissé feszengve mesélte ezt, én pedig csak megcsóváltam a fejem, és elmosolyodtam.

– Jaj, istenem.

Ami nekem csak egy könnyed, udvarias mondat volt, Aiju számára nagy ígéret. Négy hónap telt el azóta. Lehet, hogy tényleg minden egyes nap arra várt, hogy meghívjam.

Ha tényleg így van, akkor igazán csúnyán viselkedtem. Nyilván a sógornőm is tudta, mennyire elfoglalt vagyok, ezért hallgatott eddig.

– Ne haragudj, sógornőm. A kutyus még nem érkezett meg, ugye? Akkor mit szólnátok a mostani hétvégéhez? Éppen lesz egy kis szabadidőm.

A karácsonyi díszkivilágításban fürdőző város ilyenkor különösen szép, szóval egész jó időzítés lenne.

– Tényleg jó lenne? – kérdezte kissé meglepetten Dzsunko, mire apró mosollyal bólintottam.

– Persze. Úgysem tudok ott lenni Aiju születésnapján, úgyhogy legyen ez az ajándéka. Kicsit korai, de szülinapi meglepi.

– Köszönöm. Akkor majd elviszem Tokióba.

– Jó, az tényleg nagy segítség lenne. Hozzátok be az Expresszel Akihabaráig, ott felveszem.

– Rendben. Nagyon fog örülni. Képzeld, még külön ruhát is választott, amit Tokióba szeretne felvenni.

Ahogy ezt kimondta, összeszorult a szívem. Még új ruhát is vett?

Ennyire várta… én meg teljesen megfeledkeztem róla.

Jaj, bocsáss meg nekem, Aiju…

– Akkor szombaton találkozunk. Ha megvan a pontos időpont, szólj.

– Oké, köszi szépen.

Miután letettem a telefont, visszasétáltam az asztalomhoz.

– Ez most a barátod volt? – kíváncsiskodott a kolléganőm.

Én pedig széles mosolyra húztam a számat.

– Nem, most másvalakivel beszéltem meg randit.

– Huh? – pislogott rám meglepetten.

– Egy nagyon aranyos kislánnyal.

Azzal előhúztam a telefonomat, és mutattam neki egy fényképet Aijuról, amint épp rám mosolyog.

– Na, vele lesz randim.

A kolléganőm felnevetett.

– Jaj, tényleg nagyon cuki!

– Ugye?

– A rokonod?

– A bátyám kislánya.

– Szóval az unokahúgod… Nekem egy jóval fiatalabb öcsém van… annyira aranyosak tudnak lenni a kisgyerekek.

– Igen, olyanok, mint az unokák, csak imádni lehet őket.

– Unokák, tényleg! – nevetett.

– De komolyan, a kisgyerekeket feltétel nélkül lehet szeretni. Nincs felelősség, csak öröm.

– Pontosan – bólintottam nevetve.

– Na, akkor mindent beleadok a munkába, hogy a hétvégén gondtalanul randizhassak ezzel a tündéri lánnyal.

Így hát új lendülettel fordultam vissza a monitoromhoz, és nekiláttam a teendőimnek.