Jan-Philipp Sendker

Hazatérés

avagy a szívdobbanás
meghallásának művészete

A mű eredeti címe:

DAS HERZENHÖREN

Karl Blessing Verlag, 2002

Copyright © 2002 by Karl Blessing Verlag

Fordította: Szám István

Szerkesztette: Pavlov Anna

Hungarian translation © Szám István, 2012

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2012

Cover design © Tericum Kiadó, 2012

Annának, Florentine-nek és Jonathannak

valamint

Vivien Wong emlékére

(1969–2000)

Első rész

Első fejezet

Elsőként a szeme ragadott meg. Mélyen ült a szemgödörben, tekintetét pedig egyetlen pillanatra sem vette le rólam. A teaház vendégei szégyentelenül mértek végig, ám ő volt mind közül a legpimaszabb. Mintha csak egy egzotikus teremtmény lettem volna, amihez foghatót még sosem látott. Korát nehezen tudtam megállapítani. Arcát ráncok borították. Hatvanéves biztosan volt, de az is lehet, hogy már hetven is elmúlt. Elsárgult fehér ing volt rajta, egy szoknyaszerű zöld loundzsi, valamint gumipapucs. Megpróbáltam ügyet sem vetni rá. Széjjelnéztem a teaházban; az összeeszkábált kalyibában néhány asztal és szék állt a poros, döngölt padlón. A helyiség egyik falát régi naptárakból kitépett, fiatal nőket ábrázoló képek díszítették. Földig érő szoknyáik, bő ingujjuk, magas gallérjaik és komolyságot sugárzó tekintetük azokra a régi, huszadik század eleji, kézzel színezett fotókra emlékeztetett, amelyek jó házból származó fiatal lányokat ábrázoltak, és a New York-i bolhapiacokon gyakori portékának számítanak. A távolabbi falnál álló üvegpulton rizssüteményeket kínáltak, amelyeken vagy tucatnyi légy vert tanyát. Közvetlenül mellette egy gáztűzhely állt, amin a teához szükséges vizet forralták egy szurkos kannában. Az egyik sarokban narancssárga színű szénsavas üdítőitalok álltak farekeszekben. Ilyen hitvány putriban még sosem jártam.

Kegyetlenül meleg volt. A verejték patakokban folyt le a halántékomról és a nyakamról. Nadrágom a bőrömhöz tapadt. Az öregember váratlanul felállt a helyéről, és odalépett hozzám.

− Bocsásson meg, hölgyem, hogy megszólítom − mondta, majd leült az asztalomhoz. − Felettébb udvariatlan dolog, elismerem, tekintettel arra, hogy nem ismerjük egymást, vagy legalábbis ön nem tudja, ki vagyok. U Bának hívnak, és az igazat megvallva már rengeteget hallottam önről, ám elismerem, iménti rámenős viselkedésemre önmagában nem szolgálhat mentségül. Gondolom, kellemetlenül érinti, hogy egy vadidegen férfi csak úgy leszólítja egy ilyen lepukkant teaházban, ráadásul egy idegen városban és ismeretlen országban. Nagyon is tisztában vagyok azzal, hogy érzi most magát, de szeretnék kérni valamit, vagy ha őszinte akarok lenni, talán pontosabb, ha úgy fogalmazok, kérnem kell öntől valamit. Nagyon régóta várok már erre az alkalomra, s most, hogy végre szemtől szembe látom önt, képtelen vagyok csak úgy csendben üldögélni.

Hogy pontos legyek, négy évig vártam erre a napra. Sok délutánt töltöttem azzal, hogy fel s alá sétáltam a poros főutcán, ahol a busz kiteszi azt a kevés turistát, akik a városunkba tévednek. Néhanapján, azon ritka alkalmakkor, amikor a fővárosból repülő érkezett, lehetőségem szerint kimentem a kicsi repülőtérre is, hogy fürkésző tekintettel várjam az érkezését.

Mi tagadás, eléggé megvárakoztatott, de ezt nem szemrehányásként mondtam, kérem, ne értsen félre! Öreg vagyok már, és nem tudom, mennyi időm van még hátra. Országunkban az emberek korán öregszenek, és általában fiatalon meghalnak. Életem feltartóztathatatlanul közeleg a végéhez, ám előtte még el kell mondanom egy történetet, ami önnek van címezve.

Látom, mosolyog. Bizonyára azt gondolja, hogy elment az eszem, őrült vagyok, de legalábbis egy félnótással hozta össze a sors. Talán még igaza is van. De nagyon kérem, ne fordítson most hátat nekem. Lehet, hogy szavaim zavarba ejtik önt, és elismerem, hogy megjelenésem nem éppen bizalomkeltő. Bárcsak olyan megnyerő és vakítóan fehér fogsorom lenne, mint amilyen önnek van, s nem ezekkel a barna csonkokkal kellene beérnem, amik jóformán már rágásra sem alkalmasak, a mosolyt pedig már csírájában romba döntik. Bőröm ráncos és ernyedt, karomról pedig egyenesen úgy fityeg, mintha csak száradni tették volna rá a csontomra. Azt mondják, a leheletem is áporodott. A lábam szutykos, sarkam pedig repedezett és kőkemény, mivel évtizedekig csak olcsó szandálokra tellett. Ingemnek, mely hajdanán fehér volt, már évekkel ezelőtt a szemétben lett volna a helye. Higgye el, finnyás alak vagyok, és ha tudnék, adnék is magamra, de hát maga is látja, milyen nyomorúságos viszonyok jellemzik az országunkat. Tudom én is, de változtatni nem tudok rajtuk. Évekig tartott, mire megtanultam alázattal elfogadni azt, ami nekem itt rendeltetett. Kérem, ne hagyja, hogy a külsőm félrevezesse önt. Bölcselkedésemet pedig ne tartsa beletörődésnek vagy érdektelenségnek, mivel ezek az érzések távol állnak tőlem, kedvesem.

Elkalandoztam, látom a szemén, hogy fogytán a türelme. Kérem, egy kicsit még viselje el tolakodásomat, és ne menjen el. Elvégre senki sem vár most önre, vagy talán tévedek? Egyedül jött, ahogyan azt előre láttam. Még néhány percig ossza meg velem a társaságát, s engedje meg, hogy ön mellett üldögéljek, Julia.

Csodálkozik? Szép barna szeme nagyobbra nyílt, amióta első ízben valóban rám tekintett. Egy kicsit meg is remegett. Azon morfondírozik, hogyan lehetséges az, hogy a nevén szólítottam, annak ellenére, hogy nem is ismerjük egymást, és első alkalommal van az országban. Talán véletlen? Azt gondolja, biztos megláttam egy címkét a hátizsákján vagy a ruháján. Higgye el, nem. És nem csak a nevét tudom, de ugyanolyan bizonyossággal a születésének a pontos idejét is meg tudnám mondani. Mindent tudok a kicsi Juliáról, aki a világon semmit sem szeretett jobban, mint ha az apja mesét mondott neki. Tudja, mi volt a kedvenc esti meséjének a címe? A herceg, a hercegkisasszony és a krokodil.

Julia Win, született 1968. augusztus 28-án New Yorkban. Édesanyja amerikai, édesapja burmai. Az ön családneve része a mesémnek, de egyben az én életemnek is, attól a naptól kezdve, hogy édesanyám ötvenöt évvel ezelőtt a világra hozott. Az elmúlt négy évben nem múlt el nap, hogy ne gondoltam volna önre, ne gondoltam volna rád. Remélem, nem veszed zokon, ha tegezlek. A megfelelő időben majd mindent részletesen elmesélek, de először is hadd kérdezzek valamit. Hiszel az igaz szerelemben?

Nevetsz? Milyen szép vagy, komolyan mondom. De hadd kérdezzem meg még egyszer, Julia, hiszel abban, hogy létezik igaz szerelem?

Természetesen nem arra a mindent elsöprő szenvedélyre gondolok, amiről azt képzeljük, hogy egy életen át tartani fog, és ami gyakran késztet bennünket olyan dolgok megtételére vagy kimondására, amiket később megbánunk. Gyakran hagyjuk félrevezetni magunkat attól a gondolattól, hogy nem tudunk egy bizonyos személy nélkül élni, s már pusztán annak a gondolata is kétségbe ejt bennünket, mi van, ha egyszer elveszítjük szeretett társunkat; s ez az érzés sokkal inkább elszegényít bennünket, mintsem gazdagít, mivel olyasvalakit kívánunk magunkénak tudni, akit nem birtokolhatunk, olyasvalamit akarunk megváltoztathatatlanul folytatni, amit nem lehet. Ha a szerelemről beszélek, nem a testi vágyra gondolok, sem pedig arra az önimádásra, amely az önzetlenség álarcába burkolózva, néhol valóságos parazitaként közelít a másik felé. Nem! Én olyan szerelemről beszélek, amely megtanítja látni a vakot. Olyan szerelemről, mely erősebb minden kételynél. Amely minden lélegzetvételnél élettel tölti meg a szívet, s nem csak dacolni képes az elenyészés örök érvényű természeti törvényével, hanem fittyet hányva rá, megszabadít minden köteléktől, és újra és újra megújítja a virágzásunkat. Arra a diadalra gondolok, amit az emberi lélek képes aratni úgy az önzőség, mint a halál felett.

Miért rázod a fejed? Nem hiszel az efféle érzésekben? Vagy talán nem érted, miről beszélek? Nem lep meg. Ugyanígy gondolkoztam magam is, mindaddig, míg nem találkoztam az édesapáddal. De nem akarok a dolgok elébe vágni. Azonnal megérted, mire gondolok, mihelyst elmesélem neked azt a történetet, amit az elmúlt négy évben őriztem a számodra. Csak arra kérlek, légy még egy kicsit türelemmel. Későre jár, s bizonyára elfáradtál a hosszú utazástól. Nekem sem árt, ha egy kicsit lepihenek, hogy összeszedjem az erőmet. Remélem, megérted, ha most inkább visszavonulnék. Ha nincs ellene kifogásod, holnap ugyanebben az időben ismét találkozhatunk, ebben a teaházban, ugyanennél az asztalnál. Még annyit hadd meséljek el: itt találkoztam az édesapáddal is, s mily különös, épp azon a széken ült, amikor rám bízta a történetét, míg én ezen a helyen ültem, s hallgattam őt, mi tagadás, ámulva és hitetlenkedve. Sosem hallottam még embert így mesélni. Tudnak a szavak szárnyakat növeszteni? Röppenhetnek pillangóként a légen át? Elkalauzolhatnak bennünket egy másik világba? Előidézhetnek földrengést a lelkünkben, éppúgy, mint a természeti erők? Képesek megnyitni lelkünk utolsó titkos kamráját is? Nem tudom, hogy pusztán a szavak véghez tudják-e vinni mindezen dolgokat, ám afelől nincs kétségem, Julia, hogy az emberi hanggal karöltve mindenre képesek lehetnek. Édesapádnak éppen ilyen hangja volt azon a napon, ami életében talán csak egyszer adatik meg az embernek. Talán nem is beszédnek nevezném előadását, hanem éneklésnek, s bár halkan beszélt, nem akadt senki a teaházban, aki ne küzdött volna a könnyeivel, oly magával ragadó volt a hangja. A mondatai történetté alakultak, a történet mögül pedig egy olyan élet bontakozott ki, amely egyszerre volt hétköznapi és meseszerű. Amit azon a napon hallottam, örök hitet ébresztett bennem.

„Nem vagyok vallásos, U Ba, így a szerelem, a szerelem az egyedüli erő, amiben maradéktalanul hiszek”– mondta az apád.

U Ba rám nézett, majd felállt. Mellkasán egymásra helyezte nyitott tenyerét, gyengén meghajolt, majd néhány gyors, de könnyed lépéssel távozott a teaházból.

Tekintetemmel mindaddig követtem, amíg az utca forgataga el nem nyelte alakját.

Nem! Akartam kiáltani U Ba után, nem és nem hiszek semmiféle erőben, amely a vakot látó emberré teszi. Nem hiszek sem csodákban, sem varázslatban. Az élet rövid, sokkal rövidebb annál, mintsem hogy dőre reményekre vesztegessük az időnket. Élvezni kell az életet, bármi is adatik meg, és felesleges önámítással csalfa ködképeket kergetni. Hogy hiszek-e a szerelemben? Micsoda kérdés ez! Mintha ez egy vallás lenne, amiben vagy hisz az ember, vagy nem. Tizennyolc éves koromban egy hercegről álmodtam, aki megszabadít minden bánatomtól, ám kemény leckének bizonyult, mert megtanított arra, hogy hercegek csak a mesékben léteznek, s a szerelem vakká tesz, és nem látóvá. Nem, akartam kiáltani az öregember után, nem hiszek más, nagyobb erőben, csakis a félelemben, és nincs erő, mely a halál fölött diadalmaskodni tudna. Nem és nem!

Ehelyett azonban összekuporodtam alacsony székemen, és magamba zuhantam. Még a fülemben csengett U Ba hangja. Nyugodt volt és éneklő, s egy kicsit apám hangjára emlékeztetett. Szavai véget nem érően visszhangoztak fülemben.

„Még egy kicsit üldögélj velem itt, Julia, Julia, Julia…”

„Hiszel a szerelemben?”

„Ezek voltak apád szavai…”

Megfájdult a fejem, és végtelen fáradtság telepedett rám, mintha csak egy könyörtelen rémálomból ocsúdtam volna fel, ami még az ébredés után is kínozza az embert. Legyek zümmögtek körülöttem, rászálltak a hajamra, a halántékomra és a kezemre, de nem éreztem erőt magamban, hogy elhessegessem őket. Három megszáradt sütemény hevert előttem, az asztal ragadt a kiszóródott barna cukortól. Belekortyoltam a teámba. Hideg volt, kezem remegett. Megpróbáltam megragadni a poharat, ám az kérlelhetetlenül kicsúszott ujjaim szorításából. Lassított felvételként láttam, amint lefelé zuhan, majd csörömpöléssel széttörik a padlón. Éreztem, amint a vendégek meredt szemekkel bámulnak rám. Mintha egy egész kredencnyi üvegedényt törtem volna össze. Miért is hallgattam oly sokáig erre az idegenre? Elvégre meg is kérhettem volna, hogy hallgasson el. Félreérthetetlen és egyenes szavakkal tudtára kellett volna adnom, hogy hagyjon békén. Akár fel is állhattam volna. Ám valami mégis visszatartott ettől. S amikor már épp távozni akartam, hát nem a nevemen szólított?!: „Julia, Julia Win.” Sosem hittem volna, hogy a nevem puszta említése ennyire nyugtalanná tegyen. Hevesen vert a szívem. De vajon honnan tudta a nevemet? Talán valóban ismerte az apámat? Mikor látta őt utoljára? Elképzelhető, hogy mégiscsak tudja, él-e az apám, és azt, hogy hol bujkál?

Második fejezet

A pincér nem fogadta el a pénzt.

− Ön U Ba barátja. Az ő barátai pedig a mi barátaink is − mondta és meghajolt.

Ennek ellenére kivettem a nadrágzsebemből egy apró címletű papírpénzt. Gyűrött volt és piszkos. Hogy elejét vegyem még egy visszautasításnak, a süteményestálca alá csúsztattam a pénzt, ám amikor a pincér lerámolta az asztalt, nem vitte magával a bankót. Rámutattam, de ő csak mosolygott.

− Talán kevés? Vagy túlságosan rongyos? Emiatt nem fogadja el? − Elővettem egy nagyobb és jobb állapotú címletet, és az asztalra helyeztem. A pincér azonban ismét meghajolt, majd távozott, a pénzt érintetlenül a helyén hagyva.

Odakinn még nagyobb volt a hőség. A forróság szinte lebénított. A teaház előtt álldogáltam, és képtelen voltam rá, hogy akár csak egyetlen lépést is tegyek. A nap perzselte a bőrömet, szemem pedig káprázott az erős fénytől. Felvettem a sapkámat, és mélyen az arcomba húztam.

Az utca tele volt emberekkel, ám mégis szokatlanul csendes volt. Valami hiányzik, futott át a fejemen, s csak kisvártatva jöttem rá, hogy jóformán egyetlen motoros jármű sem közlekedik az utcán. Ki-ki gyalog vagy kerékpárral igyekezett dolga után. Az egyik kereszteződésnél három konflis és egy ökörfogat állt. Ha ritkán mégis autó robogott el az utcán, úgy az japán teherautó volt, rozsdás és horpadt karosszériával, míg a kosarakkal és zsákokkal megrakott platók szélén fiatal férfiak lógtak, dacolva az életveszéllyel.

Az utcán alacsony, egyszintes, bádoglemezzel fedett faházak sorakoztak, amik a televízióban látott dél-amerikai vagy afrikai szegénynegyedek viskóit juttatták eszembe. Ezek a kalyibák voltak a kereskedelem színterei, ahol a kicsi alapterület ellenére szinte mindent kapni lehetett, rizst, földimogyorót, lisztet, sampont, Coca-Colát és sört! Az áru szanaszét hevert a földön, mindenféle rendszer nélkül.

Az volt a benyomásom, mintha minden második ház teaházként üzemelne, az üzletvezető a küszöbnél ült egy apró, rozoga széken. A férfiak piros vagy zöld, törölközőszerű kendővel kötötték körbe a fejüket, amit éppolyan természetesen hordtak, mint én a Yankee feliratú baseballsapkámat. Nadrág helyett valami szoknyafélét tekertek körbe a derekukon; és szakadatlanul szívták hosszú, sötétzöld szivarjaikat.

Sok nő sárga kenceficével kente be arcát, szemöldökét és orrát, amitől úgy néztek ki, akár a harcba vonuló indiánok; szájukból pedig bűzös, zöld dohánycsonk lógott.

Legalább egy fejjel magasabb voltam náluk, a férfiakat is beleértve. Testalkatuk karcsú volt, de nem voltak soványak. Olyan előkelő finomsággal lépkedtek, amit már apám járásában is mindig csodáltam. Kövérnek és esetlennek éreztem magamat mellettük.

A legjobban az zavart, hogy folyton bámultak.

Ahelyett hogy elfordították volna a tekintetüket, egyenesen a szemembe néztek, és szüntelenül mosolyogtak. Fel nem tudtam fogni, mi késztette őket erre.

Szörnyű, milyen fenyegető felhangot tud olykor ölteni a nevetés.

Voltak, akik csak egy fejbiccentéssel köszöntöttek. Talán ismernek valahonnan? Vajon U Bához hasonlóan ők is régóta várták már érkezésemet? Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni őket. Feszélyezett a közvetlenségük, és fogalmam sem volt, hogyan kellene viszonoznom a köszöntésüket. Amilyen gyorsan csak tudtam, végigsiettem a főutcán, szememet egy távoli, képzeletbeli pontra szegezve.

Honvágyam támadt New York iránt. Be kell vallanom, hiányolni kezdtem a lármát és a kaotikus közlekedést, valamint a komor és megközelíthetetlen embereket, akik ügyet sem vetettek a többi emberre. Különös, de még a túlrakott szemeteskonténerekből áradó bűz is hiányzott, ami a fullasztó és nyirkos nyári estéken lepi el a várost. Valami ismerős dolog iránt vágyakoztam, amibe megkapaszkodhatok, ami biztonsággal tölt el. Bárcsak otthon lehetnék, gondoltam, ahol nem okoz gondot, hogyan mozogjak és viselkedjek.

Az utca váratlanul villás elágazásba torkollott. Elfelejtettem, melyik út vezet a szállodámhoz. Körbenéztem, hátha ismerős részletre bukkanok az utcában: egy bokorra, fára vagy házra, valamire, ami útba igazít; ám akármerre néztem, mindenütt csak ugyanazokat a hatalmas, burjánzó bougainvilleákat láttam, amik rég túlnőttek már a mögöttük húzódó viskók tetején, valamint kiszáradt földeket, poros járdákat és rengeteg kátyút, amik akár egy kosárlabdát is magukba nyeltek. Bármerre néztem, minden kétségbeejtően idegennek látszott.

Hát lehetséges volna, hogy én, a tősgyökeres New York-i, Julia Win, aki Manhattan minden zegzugát ismeri, eltévedek egy néhány háztömbből álló falusias környezetben? Cserbenhagyott volna az emlékezőképességem, az ösztönös tájékozódási képességem és a magabiztosságom, amikre mindig sikerrel támaszkodhattam, amikor San Franciscóban, Párizsban vagy Londonban kószáltam? Hogyan lehetséges, hogy ilyen rövid idő alatt eltévedtem? Hirtelen olyan magányosnak és elveszettnek éreztem magamat, mint azelőtt soha New Yorkban.

− Win kisasszony, Win kisasszony − szólított valaki a nevemen.

Nem mertem megfordulni, s csak a vállamon át tekintettem hátra. Egy fiatal, ismeretlen férfi állt mögöttem. Mintha a hotel recepciós alkalmazottjára emlékeztetett volna, de az is lehet, hogy a teaház pincére volt. Vagy talán a reptéri hordár ő, netalántán a taxisofőr? Jaj, csak ne néznének ki mindannyian ugyanúgy a fekete hajukkal, barna szemükkel, sötét bőrükkel meg azzal az állandó, elengedhetetlen mosolygással.

− Keres valamit, Win kisasszony? Segíthetek valamiben?

− Nem, köszönöm – mondtam bizalmatlanul az idegennek, hogy véletlenül se legyek kiszolgáltatva neki.

− Igen… a szállodámat keresem… de eltévedtem egy kicsit…− tört elő belőlem akaratlanul, olyannyira vágytam már egy meghitt helyre, még ha az csupán a szállodai szobám is, amiben aznap reggel vettem ki egy szobát.

− Menjen előre a jobb oldali úton, s öt percen belül odaér − magyarázta a fiatalember.

− Köszönöm.

− Remélem, jól érzi magát a városunkban. Isten hozta Kalavban − mondta, s ezzel a dolgára sietett.

A szállodában anélkül haladtam el a recepció mellett, hogy akár egyetlen szót is váltottam volna a mosolygó személyzettel. Felkapaszkodtam a robusztus falépcsőn a második emeletre, és az ágyra vetettem magam. Nem tudom, mikor éreztem magam ennyire elcsigázva.

Az utazás New Yorkból Rangunig több mint hetvenkét óráig tartott, ezt követően egy teljes éjszakán s egy fél napon át egy rozoga buszon zötykölődtem, mely dugig volt büdös emberekkel, akik foszlott pólót, elnyűtt buggyos nadrágot és málladozó műanyag papucsot hordtak, de az utastérben kapott helyet a szárnyas jószág és a malacok is. Húsz óráig tartott ez az utazás, olyan utakon, amiket a legjobb indulattal sem lehet útnak nevezni, s amely – ha engem kérdeznek – leginkább egy kiszáradt folyómederhez hasonlított. Mindezen tortúrát csakis azért vállaltam magamra, hogy a fővárosból eljussak egy isten háta mögötti hegyi faluba. Mi a fenét csinálok itt a burmai tanyavilágban? Semmit sem veszítettem el, s titokban mégis azt reméltem, hogy találok valamit. Kerestem valamit, annak ellenére, hogy nem volt tiszta elképzelésem arról, mi lehet az.

Valószínűleg elaludtam. A nap eltűnt, kint alkonyodni kezdett, a szobára félhomály borult. Bőröndöm érintetlenül hevert a másik ágyon. Kábán körbenéztem a szobában, mintha a tárgyaktól vártam volna, hogy eszembe juttassák, hol is vagyok. A helyiség meglehetősen tágas volt, ám a spártai bútorzat kolostori hangulatot árasztott. Az ágyam fölött egy öreg faventilátor lógott a mennyezetről. Az ajtó mellett egy üres tálaló állt, az ablaknál asztal és szék, s a két ágy között egy rozoga éjjeliszekrény. A fehérre meszelt falak csupaszok voltak, sem tükör, sem kép nem díszítette őket. Az öreg fapadlót simára suvickolta az idő. Az egyedüli luxustárgyat egy koreai hűtőszekrény jelentette, ám az is rossznak bizonyult. A nyitott ablakokon át hűvös esti fuvallat áradt be a szobába; a megsárgult függönyök lassan és szomorkásan lengedeztek.

A félhomályban, néhány órás távlatból még abszurdabbnak és rejtélyesebbnek látszott az öregemberrel való találkozásom, mint fényes nappal. Emléke valószínűtlenül és homályosan sejlett fel bennem. Kísérteties szellemképek villantak fel az agyamban, amelyek értelmezhetetlenül és felfoghatatlanul kergették egymást. Megpróbáltam visszagöngyölni az eseményeket: igen, U Bának sűrű, ősz, rövidre nyírt haja volt, szája szegletén pedig különös mosoly ült, aminek eredetét már akkor sem értettem. Gunyoros volt vagy inkább fennhéjázó, esetleg könyörtelen?

Vajon mit akart tőlem?

Biztosan pénzt! Mi mást? Igaz, hogy egy szóval sem említette, de megjegyzései, melyeket fogsorával és az ingével kapcsolatban tett, elég beszédesek voltak. Tudom ám, mire megy ki a játék. A nevemet pedig egészen egyszerűen a szállodában is kideríthette. Valószínűleg egy gyékényen árul a recepcióssal. De én sem ma jöttem le a falvédőről, ismerem ám a szélhámosok alapfogásait. Először felébreszti áldozatában a kíváncsiságot, majd kellemes benyomást keltve felkínálja önzetlen szolgáltatásait, legyen az jövendőlátás, asztrológia vagy tenyérjóslás. De én nem ülök fel neki. Kár, hogy nem mondtam meg neki, hogy velem csak az idejét fecsérli.

Mondott bármit is, amivel igazolni tudná, hogy ismeri az apámat? Apám állítólag azt mondta neki, hogy nem vallásos ember, csakis a szerelem és a szeretet erejében hisz. Kétlem, hogy apám komolyan gondolta volna ezt, s ha mégis, úgy biztosan nem hangoztatja fennhangon, s főleg nem egy vadidegen ember előtt. De az is lehet, hogy csak áltatom magam! Mi van, ha mindvégig öntelt képzelgéssel gondoltam azt, hogy teljes mértékben ismerem apám érzéseit és tetteit? Valójában mennyire ismertem őt?

Hogy lehet az, hogy apám, akit ismerni véltem, egyetlen szó vagy üzenet nélkül hagyott el bennünket? Elhagyta volna a feleségét, a fiát és a lányát anélkül, hogy számot adjon tettéről, anélkül, hogy akár csak egy szót is üzenjen?

A rendőrség állítása szerint Bangkokban veszett nyoma. Lehet, hogy Thaiföldön elrabolták és meggyilkolták? Vagy baleset áldozata lett a Sziámi-öbölben, ahová azért ment, hogy kéthétnyi szabadság során erőt merítsen? Az is megeshet, hogy lement a partra és úszás közben vízbe fulladt. Családon belül ezt az eshetőséget tartjuk a legvalószínűbbnek, legalábbis mások előtt.

A gyilkossági osztály nyomozói azt a feltevést szorgalmazták, hogy apánk kettős életet élt, és kerek perec elvetették anyám kijelentéseit, miszerint semmit sem tudott apám életének első húsz évéről. A rendőrök olyan abszurdnak tartották anyám véleményét, hogy eleinte még az is felvetődött bennük, hogy cinkostársként vesz részt a színjátékban. Csak akkor oszlott el felette a gyanú árnyéka, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy apám semmiféle nagy összegű életbiztosítással nem rendelkezett, és esetleges halálából senkinek sem származik anyagi haszna.

Ki tudja, milyen titkok rejtőznek apám életének első húsz esztendejében, amit mi, családtagok sohasem ismerhettünk meg. Talán titokban homoszexuális volt? Netalántán pedofil, aki Bangkokban élte ki bestiális vágyait?

Biztos, hogy tudni akartam, ki ő valójában? Még akkor is, ha ezáltal fennáll a veszélye annak, hogy beszennyezem a róla alkotott képet? Emlékezetemben szerető férjként, köztiszteletben álló ügyvédként, gyerekei életében állandóan jelen levő apaként él. Az én hibám, hogy mertem a tökéletességben hinni? Mintha lehetne illúziók nélkül élni e földön!? Vajon el tudnám fogadni az igazságot?

Mi az tehát, ami idehajtott engem a világ végére? A fájdalom biztosan nem, ezen a szakaszon már túl vagyok. Négy év hosszú idő. Természetesen én is gyászoltam, de idővel észrevettem, mily igazságtartalom van abban a banális mondatban, hogy az élet megy tovább. Igen, még nélküle is. Barátaim szerint gyorsan túltettem magam a „dolgon” – ahogy ők nevezték.

Azt hiszem, nem apám hogyléte iránt érzett aggodalmam befolyásolta a döntésemet. Igazság szerint nem nagyon hiszem, hogy apám él még, vagy ha mégis, úgy szüksége volna rám, vagy hogy bármit is tehetnék az érdekében.

A bizonytalanság az, ami nem hagy nyugodni. Tudni akarom, miért tűnt el, s ha fellebbenthetném e titok fátylát, talán új dolgokat tudhatnék meg róla. Valóban olyan jól ismertem őt, ahogy azt gondolom, vagy közeli kapcsolatunk csak illúzió volt? Ez a kétely elviselhetetlenebb, mint az igazságtól való félelem. Árnyékot vet boldog gyerekkoromra, a múltamra, s lassan kételkedni kezdek emlékeim valóságában. Másom nincs rajtuk kívül. Ki az a férfi, aki felnevelt? Kivel éltem le életem több mint húsz esztendejét? Ki is volt az apám valójában?

Harmadik fejezet

Négy évvel ezelőtt láttam őt utoljára.

A diplomavédésem utáni reggelen történt. Szüleimnél aludtam, abban a házban, ahol gyerekkoromat töltöttem, Manhattan keleti részén, a Sixty-fourth Streeten. A hajdani gyerekszobában ágyaztak meg nekem, ami azóta vendégszobaként szolgál. Előző este a sikeres vizsgámat ünnepeltük. Igaz, hogy akár haza is mehettem volna, a Second Avenue-n lévő lakásom ugyanis alig tízpercnyire fekszik szüleim házától, de későre járt már, elmúlt éjfél, és a sok pezsgőtől meg vörösbortól mi tagadás, eléggé becsíptem. Az este remek hangulatban telt; bátyám is eljött San Franciscóból, apánk pedig, aki sosem ivott alkoholt, és utált minden ünneplést, kivételesen nagyon laza hangulatban volt. Honvágyam lett a szüleim és a gyerekszobám iránt, s a gyerekkoromból oly jól ismert szagok és hangok nosztalgiával töltötték el szívemet. Ismét tányércsörömpölésre ébredtem, amikor apám, mint minden reggel, nem sokkal hat után kivette az edényeket a mosogatógépből, és megterítette az asztalt. Ismét éreztem az otthoni kávé és a frissen sütött fahéjas csiga illatát, amit kicsi korunkban oly nagyon szerettünk. Félálomban hallottam, amint apám kinyitja a bejárati ajtót, kilép rajta, felemeli a New York Times friss számát, aztán a nehéz faajtó becsukódik, és a vastag újságköteg puffan az ebédlőasztalunkon. Egyetemi diákéveim véget értek; valami ismét elmúlt, visszahívhatatlanul. Szerettem volna megragadni a múlt foszlányát, még ha csak egyetlen éjszakára és egyetlen reggel idejére is. A reggelt szertartásszerűen, gyerekkorom biztonságérzésével szerettem volna kezdeni. Még egyszer érezni akartam a családi fészek oltalmát.

Mintha előre megéreztem volna valamit.

Apám korán reggel felébresztett. A világos faredőny hézagain át halovány fény szűrődött a szobába; nem sokkal pirkadat előtt lehetett. Apám az ágyam előtt állt. Régimódi szürke kabátja és barna, Borsalino márkájú kalapja volt rajta. Kislány koromban mindig ebben az öltözékben láttam az irodájába menni. Az ablakból integettem utána, s gyakran sírtam, mert nem akartam, hogy elmenjen. Még később is kabátban és kalapban lépett ki az ajtón, holott a kapunktól háromlépésnyire már várt rá a sofőr és a fekete szolgálati kocsija. Az évek alatt egyszer sem hordott másfajta ruhát a munkahelyén, szabályos időközönként vásárolt magának egy-egy új kabátot és kalapot, mindig Borsalinót. Hat kabátja volt, két fekete, két barna és két sötétkék. Amikor a megszokott kabátját már New York legkonzervatívabb férfiruházat-kereskedésében sem találta meg, szabómestertől rendelte meg.

A Borsalinót talizmánjának tekintette. Első olasz kalapját az első állásinterjújára vásárolta. Megkapta az állást. Abban az időben az efféle kalap még a kifinomult ízlés és a magabiztosság ismérve volt, ám idővel kezdett régimódivá válni, majd dekadenssé, végül pedig apám úgy nézett ki benne, akár egy színész egy ötvenes években játszódó filmben. Tinédzser koromban gyakran szégyelltem apámat, mivel tetőtől talpig régi vágású férfi volt, aki meghajlással üdvözölte barátnőim anyukáit. Az iskolatársaim kuncogtak vagy nevettek, ha néhanapján értem jött az iskolába, s ilyenkor félig szégyelltem, félig sajnáltam őt, és sehogy sem tudtam elképzelni, hogy ez számára ne lenne kellemetlen. Sosem hordott sportcipőt, farmert vagy pólót, mivel mélységesen megvetette az amerikai lezser öltözködési szokásokat. Gyakran mondogatta, hogy ezek a ruhadarabok az ember alacsonyrendű ösztönvágyait hivatottak kielégíteni, csakúgy, mint korunk kényelemközpontú magatartása.

Apám az ágyam mellett állt, és a nevemet suttogta. Azt mondta, Bostonba kell repülnie egy tárgyalásra, s nem tudja pontosan, mikor jön vissza. Valószínűleg csak pár nap múlva. Szokatlan volt a határozatlansága, mivel a határidőnaplójához akár az órát is be lehetett volna állítani, s bár gyakran repült Bostonba, de sohasem éjszaka. Túlságosan fáradt voltam ahhoz, hogy csodálkozzam. Homlokon csókolt, és fülembe suttogta: „Nagyon szeretlek, kicsim. Sose felejtsd ezt el! Hallod!?”

Félálomban biccentettem.

− Én is szeretlek, papa. Nagyon vigyázz magadra!

A másik oldalamra fordultam, fejemet a párnába fúrtam, és aludtam tovább. Azóta nincs róla hír. Nyomtalanul eltűnt.

Az első jele annak, hogy valami nincsen rendben, egy telefonhívás volt nem sokkal tíz után. Sokáig aludtam, s épp hogy lekászálódtam a konyhába. Bátyám már úton volt San Francisco felé, anyám azonban megvárt a reggelivel. A télikertben üldögélt egy csésze kávé mellett, s a Vogue című folyóiratot lapozgatta. Mindketten fürdőköpenyben voltunk még, az asztalon meleg fahéjas csiga illatozott, ezenkívül kifli, lazac, krémsajt és eperlekvár csábított egy kiadós reggelire. A régi helyemen ültem, hátamat a falnak vetettem, lábamat pedig felhúztam és kezemmel összekulcsoltam a térdem körül. Miközben a narancslevet kortyolgattam, nyári terveimről meséltem. Csörgött a telefon. A vonalnál Susan volt, apám titkárnője, s afelől érdeklődött, hogy apám megbetegedett-e, mivel nem érkezett meg a tíz órás megbeszélésére. A bostoni útról semmit sem tudott.

Anyám nem nagyon idegeskedett, talán azért, mert sosem érdekelték a hatásvadász hollywoodi filmek és más cifra bűnügyek. Valószínűleg közbejött neki egy fontos tárgyalás – nyugtatták meg egymást a vonal két oldalán –, s már nem volt ideje arra, hogy értesítsen bennünket. Most biztosan tárgyal, ám amint néhány órán belül befejezi − efelől nem volt semmi kétségük −, jelentkezni fog.

Anyámmal teljes nyugalommal fejeztük be a reggelit. Nem beszéltünk apámról. Később együtt mentünk el a kozmetikushoz, majd ezt követően a Central Parkon át a Bergdorf and Goodmanhoz. Azon kora nyári napok egyike volt, amikor még nincs nagyon meleg és a levegő sem párás. A park frissen nyírt fűtől illatozott, a SheepMeadow-n emberek napoztak, néhány fiú meztelen felsőtesttel frizbizett. Két idősebb férfi kéz a kézben elgörkorcsolyázott mellettünk. Legszívesebben megálltam volna, lehunytam volna a szemem, és átöleltem volna a világot. Az ehhez hasonló napokon mindig azt éreztem, az élet nem más, mint lehetőségek sokasága, amik csakis arra várnak, hogy megragadjam őket.

Anyám noszogatott, hogy folytassuk sétánkat.

A Bergdorf and Goodmannál vett nekem egy sárga, virágmintás ruhát, majd meghívott teára a Plazába. Nem nagyon szerettem ezt a hotelt, mely francia reneszánsz-imitációjával túlságosan is giccses volt az ízlésemnek; azt azonban már rég feladtam, hogy anyámat esetleg máshová csaljam teára. Nagyon szerette a hall magas mennyezetét, a falakat díszítő aranyozott stukkókat és az oszlopok buja csipkedíszeit, melyek cukormáz hatását keltették. Kedvelte a pincérek modoros viselkedését, és legyezte a hiúságát, ha a maître előzékenyen „Bonjour, Madame Win”-nel köszöntötte. Két pálma között telepedtünk le, egy süteményeket, pralinékat és fagylaltot kínáló tálaló mellett. Két zenész épp bécsi keringőt játszott.

Anyám kaviáros blinit* és két pohár pezsgőt rendelt.

− Mire koccintsunk?

− A diplomádra, drágám.

Megkóstoltuk a blinit, de túlságosan sósnak találtuk, míg a pezsgő melegebb volt a kelleténél. Anyám intett a pincérnek.

− Ugyan, hagyjad! – ellenkeztem. − Jó lesz így is.

− Dehogyis! − mondta szelíden, mint olyasvalakinek, aki mit sem ért az ilyen dolgokhoz. – Ez aztán igazán a minimum.

Anyám rendesen kiosztotta a pincért, aki hosszú szabadkozások után új rendelést vett fel, majd távozott. Hangja néha nagyon hűvös és szurkálódó tudott lenni. Korábban féltem tőle, de aznap csak rendkívül kellemetlennek találtam.

− Ha már kaviáros blinit rendeltem, úgy szerintem joggal várhatom el, hogy jobb legyen a „jó lesz így is” kategóriánál. A langyos pezsgő felszolgálása pedig egyenesen a vendég lenézésével ér fel. − Anyám kérdőn nézett rám. − Te biztosan megetted volna úgy is, igaz?

Biccentettem.

− Apád is. Néhány dologban nagyon hasonlítotok egymásra.

− Hogy érted ezt? − kérdeztem. Nem úgy hangzott, mintha dicséret lett volna.

− Nem értem, hogyan tudtok ilyen szemérmesek és passzívak lenni, s miért akarjátok állandóan távol tartani magatokat a konfliktusoktól. Miért ne panaszkodhatnék valamire, ha nem kapom meg a megfelelő minőséget?

− Azért, mert fárasztó.

− Félelemből viselkedtek így, vagy csak nem akartok lealacsonyodni? − folytatta anyám, mintha meg sem hallott volna.

− Mi köze van ehhez a lealacsonyodásnak?

− Nem akartok konfliktusba kerülni a pincérrel − mondta, s hangja tele volt izzó dühvel, amit sehogy sem tudtam megmagyarázni. A túlsózott kaviárhoz és a langyos pezsgőhöz mindenesetre nem sok köze volt. − A „nem ér annyit az egész”, ezt nevezem én felsőbbrendű érzésnek.

− Félreértesz. Csak azt akartam kifejezésre juttatni, hogy nekem nem ér annyit az egész, hogy bosszankodjam rajta.

Igazság szerint ez csak a fele volt annak, amit mondani akartam, de nem volt kedvem hosszú veszekedésbe bonyolódni. Egyszerűen kínosnak érzem, ha valahol nehezményeznem kell valamit, legyen az egy étterem, egy szálloda vagy egy üzlet. Még ha nem is vallottam be magamnak, de valahol engem is zavart ez, s utólag gyakran bosszankodtam azon, hogy szemet hunytam valami sérelem felett. Apámnál más volt a helyzet. Hallgatása az efféle helyzetekben őszinte volt. Számára valóban nem voltak fontosak a felszínes sérelmek. Ha valaki udvariatlanul vagy igazságtalanul bánt vele, úgy ő azt nem a saját, hanem a másik fél problémájának tekintette. Ha valaki befurakodott elé a sorba, mosolygott, s nem állt le pörölni. Sosem számolta meg a visszajárót, míg anyám minden centet. Irigyeltem ezért a nyugalmáért. Anyám nem értette meg, ő magával és másokkal szemben is szigorú volt. Apám csak magával.

− Hogyan lehet közömbös a számodra, ahogyan bánnak veled, hogy megkapod-e azt, ami jár neked? Fel nem foghatom.

− Nem beszélhetnénk inkább valami másról? − kérleltem anyámat, s hogy eltereljem a témától, sebtében hozzátettem: − Aggódsz a papa miatt?

Elmosolyodott, és megrázta a fejét.

− Nem. Talán kellene?

Visszagondolva azon morfondírozom, vajon anyám akkori egykedvűsége színjáték volt-e csupán. Egyikünk sem említette meg az elmaradt tárgyalást, s anyám nem érdeklődött az irodában, hogy jelentkezett-e már a férje. Miért volt olyan biztos benne, hogy semmi baja sem történt? Talán nem is érdekelte? Vagy évek óta sejtette már, hogy előbb-utóbb bekövetkezik ez a pillanat? Olyan nyugodt volt ezen a napon, akár az a megkönnyebbült ember, aki hosszú évek óta látja maga előtt a reá váró katasztrófát, s amikor az bekövetkezik, még örülni is tud neki.

Néhány héttel később Francesco Lauria üldögélt a konyhánkban. Őt nevezték ki az apám után kutató csoport vezetőjének. A New York-i rendőrkapitány maga ajánlotta őt anyám figyelmébe mint az egyik legjobb munkatársát. Azóta jóformán állandó vendégünknek számított. Harmincas éveinek közepén járt, szálkásan izmos, és rendkívül hiú. Fekete haja olyan rendezett volt, mintha minden reggel fodrásznál kezdene. Elegáns öltönyöket és olasz nyakkendőket hordott. A legfeltűnőbb azonban a beszéde volt. Választékosan és magával ragadóan beszélt, s olyan gondosan választotta meg szavait, akár egy sztárügyvéd a tárgyaláson. Az első napokban, amikor a bátyámmal és anyámmal jóformán a telefonhoz ragadtunk, gyakran még éjféltájban is felhívott a rendőrőrsről. Megpróbált vigasztalni bennünket, mondván, az emberrablások áldozatainak nagy részét megtalálják, s gyakran a keresett személy magától is visszatér néhány héten belül, sértetlenül. Apám felkutatása karrierje szempontjából óriási lehetőséget kínált, amit mindenképpen meg akart ragadni. „Nyoma veszett a befolyásos Wall Street-i ügyvédnek” – írta a New York Times, Lauriával pedig több interjút is közöltek a helyi melléklet címoldalán. A következő napokban az újságok tele voltak spekulációkkal. Vajon meggyilkolták? Egy volt elítélt bosszújával állunk szemben? Emberrablás történt? Vagy netalántán Hollywoodnak is köze van hozzá?

Amit a rendőrség az első két hétben kiderített, még rejtélyesebbé tette az ügyet. Azon a napon, amikor nyoma veszett, apám valóban kiment a repülőtérre, ám nem Bostonba, hanem Los Angelesbe repült. A jegyet a repülőtéren váltotta meg, és csak kézipoggyásszal utazott. Los Angelesből a United Airlines 888-as járatával első osztályon továbbrepült Hongkongba. Az egyik légi kísérő emlékezett is rá, oly szokatlannak találta, hogy nem fogadta el a felszolgált pezsgőt, valamint, hogy nem újságot olvasott, hanem Pablo Neruda verseskötetét. Egy végtelenül nyugodt és kifejezetten udvarias személyként írta le, aki keveset fogyasztott és alig aludt, egyetlen filmet sem tekintett meg, és az utazás ideje alatt leginkább olvasott.

Hongkongban egy éjszakát a Penninsula hotelben töltött a 218-as szobában, a szobaszerviztől egy köris csirkét és egy ásványvizet rendelt, és a szálloda személyzete szerint nem hagyta el a szobáját. Másnap a Cathay Pacific 615-ös járatával Bangkokba repült, és a Mandarin hotelben éjszakázott. Nyilvánvalóan nem állt szándékában, hogy eltüntesse a nyomait, mivel ugyanabban a szállodában szállt meg, mint amiben üzleti útjai során; s minden számláját hitelkártyával egyenlítette ki. Mintha tudta volna, hogy az utazása ezen a ponton véget ér, legalábbis a rendőrök számára. Négy héttel később egy munkás megtalálta az útlevelét a bangkoki repülőtér közelében.

Több jel arra utal, hogy nem hagyta el Thaiföldet. A rendőrség átvizsgálta minden Bangkokból induló repülőjárat utaslistáját, ám a neve egyiken sem szerepelt. Lauria egy ideig arra gyanakodott, hogy apám Thaiföldön hamis útlevelet szerzett magának, és álnéven folytatta tovább útját. A Thai Air több légi kísérője váltig állította, hogy emlékezik rá, az egyikük a londoni gépen vélte látni, egy másik a párizsin, míg egy harmadik a phnompeni járaton. A kutatások azonban semmilyen eredményt nem hoztak.

Anyám és Lauria között a vizsgálat során mind rosszabb lett a kapcsolat. A nyomozótiszt eleinte teljes együttérzést és szimpátiát tanúsított családunkkal szemben, különösen anyámmal, akinek, ahogy azt az újságíróknak állította, az arcára van írva a fájdalom. Ha telefonált, olyan barátságos, kedves és bizalmat sugárzó volt a hangja, akár a háziorvosunké. Ám az együttérzés egy idő után bizalmatlansággá változott. Lauria nem tudta megérteni, hogyan lehetséges az, hogy az apám múltjára vonatkozó sok kérdésre egyáltalán nem tudunk válaszolni. Véleménye szerint akadályoztuk a nyomozást. Hogyan lehetséges, fakadt ki többször, hogy egy feleség nem tudja, hol született a férje, s mi születésének a pontos dátuma. Férje szüleinek a nevéről nem is beszélve! Anyám egyre csak a fejét rázta. Testvérek? Gyerekkori barátok? Semmi!

A bevándorlási hivatal adatai szerint apám tanulmányi vízummal érkezett Burmából Amerikába, 1942-ben. New Yorkban tanult jogot, és 1959-ben amerikai állampolgárságot szerzett. Születési helyeként Rangunt adta meg, a hajdani brit gyarmat fővárosát. Az FBI és a ranguni amerikai követség kutatása semmilyen eredménnyel nem járt. Burmában a Win gyakori családnévnek számít, és senki sem akadt, aki a leírás alapján ismerte volna apám családját.

Lauria belekortyolt a kávéjába.

− Sajnálom, Mrs. Win, de zsákutcába jutottunk − mondta, s a hangjából éreztem, hogy minket tesz felelőssé emiatt, legalábbis részben. − Szeretnék feltenni még néhány kérdést. Minden apró információ mögött, mely ön előtt mégoly csekély értékűnek is látszik, komoly segítség lakozhat, mely továbblendíthet bennünket a keresésben.

Kivett a zsebéből egy tollat és egy jegyzetfüzetet.

− Nem tűnt fel önnek semmi különös férje viselkedésében az eltűnése előtti hetekben? Nem viselkedett szokatlanul? Nem említett neveket, amik ismeretlenek voltak ön előtt?

− Ezt már egyszer kérdezte − felelte anyám ingerülten. Meg sem próbálta leplezni ingerültségét.

− Tudom. De talán eszébe jutott még valami az elmúlt héten. Néha időre van szükség ehhez.

− Férjem a szokásosnál többet meditált. A szokásos reggeli negyvenöt percen kívül a vacsora után is. De ezt már említettem önnek.

− Feszültebb volt? Esetleg nyugtalan?

− Nem. Éppen ellenkezőleg.

− Vidámabb volt? − kérdezte Lauria meglepetten.

− Apám nem volt vidám ember − kapcsolódtam be a beszélgetésbe −, legalábbis a szó általános értelmében. Nyugodt és csendes természetű volt, s az eltűnése előtti időkben a szokásosnál is gyakrabban választotta az egyedüllétet.

− Az utolsó hetekben különösen sok zenét hallgatott a lefekvés előtti órákban − toldotta meg anyám. − Kevés alvásra volt szüksége, négy vagy öt óra már elegendő volt a számára.

− Valami konkrétat hallgatott?

− Általában a kedvenceit: Bachot, Mozartot, Beethovent, Puccini operáit, azok közül is leginkább a Bohéméletet.

Lauria néhány mondatot írt a noteszébe.

− Feltűnt, hogy a hálószobájában és az irodájában szokatlanul nagy rend volt. Az íróasztala üres volt, nem volt megválaszolatlan levél, de még egy félig kiolvasott könyv sem hevert az éjjeliszekrényen.

− Mindig ilyen volt.

− Hogy érti ezt? − folytatta Lauria.

− Mindig mániákus rendet tartott, és előrelátóan élt. De ezt ön nem értheti.

Lauria hallgatott.

− Arra gyanakszunk − törte meg végül a hosszú csendet −, hogy férjének váratlan eltűnése életének első húsz esztendejével függ össze. Ha ön ezzel kapcsolatban nem tud segíteni nekünk, úgy nem jutunk előrébb.

− Mindent elmondtam már, amit tudok − vágott a szavába anyám. − A férjem senkivel sem beszélt arról az időről, senkivel, érti?

− Ne vegye zokon, de olyan emberhez ment hozzá, akit nem ismert, akiről semmit sem tudott? − kérdezte Lauria. Hangja már nem volt vádaskodó vagy szemrehányó, kérdését cinikusan és hidegen tette fel.

− Tudtam, amit tudni akartam − válaszolta anyám élesen, mint aki be akarja fejezni a beszélgetést. − Szerettem őt. Más nem volt fontos a számomra.

Lauria felállt. Felvette az asztalról a tollat és a jegyzetfüzetet, és a zsebébe tette. Esélye sem volt, hogy megértse anyámat, még ha akarta volna is. Olyan ember volt, aki a „nem” választ semmilyen körülmények között nem tudta elfogadni, legyen az a házassága vagy a munkája. Nem vette észre, hogy anyámmal e tekintetben voltaképpen rokon lelkek; és nem tudta átérezni, milyen nehéz lehetett anyámnak együtt élni apám szótlanságával.

Lauria ránk tekintett, valamit még mondani akart, de aztán meggondolta magát, és az ajtóhoz ment.

− Felhívom önöket, amint megtudunk valami újat.

− Köszönöm − válaszolta anyám kimérten.

Lauria távozása után anyám leroskadt a fotelba. Hallgatott. A csend minden egyes lélegzetvétellel nyomasztóbb lett. Szégyelltünk beszélni egymás előtt. Vajon anyám igazat mondott? Vagy esetleg apám cinkostársa volt? Hallgatásunk rátelepedett a vállamra, és összeszorította a gyomromat; éreztem, mint kezdenek el bizseregni az ujjaim, mintha tűvel szurkálnák őket. Az érzés felkúszott a karomon, ránehezedett a mellkasomra, s tudtam, ha a fejemig ér, elveszítem az eszméletemet. Mondani akartam valamit, de egyetlen szót sem tudtam kipréselni a számon.

Végül anyám szabadított meg a gyötrelemtől. Felállt, hozzám lépett, és átölelt. Csak most tudatosult bennem, mennyit sírhatott az elmúlt időben.

− Apád nem azon a napon hagyott el, amikor eltűnt, hanem már sokkal korábban.

Negyedik fejezet

Vajon léteznek az ember életében olyan katasztrofális fordulópontok, amikor az általunk ismert világ egy csapásra összeomlik, megszűnik? Pillanatok, amikor egyetlen szívdobbanásnyi idő alatt teljesen más ember válik belőlünk? Vajon ilyen az a pillanat, amikor az általunk szeretett ember váratlan vallomást tesz, hogy másért dobog a szíve, és elhagy bennünket? Ilyen az az óra, amikor szüleinket vagy a legjobb barátunkat az utolsó útjára kísérjük? S vajon ilyen-e az a szempillantásnyi időmorzsa, amelyben az orvos közli velünk, hogy agyunkban daganat van?

Vajon a pillanat művei ezek a fordulópontok, vagy csak végső állomásai egy hosszú folyamatnak, amit akár előre is láthattunk volna, ha olvastunk volna az előjelekből, és nem hagytuk volna azokat figyelmen kívül? S igaz-e, hogy ezek a pillanatok teljesen felforgatják az életünket, vagy csak a szomorúság időszakai, amelyek után a régi szokásokkal élünk tovább, ugyanazokat a dolgokat szeretjük és utáljuk, ugyanazok a félelmek és kényszerképzetek munkálkodnak bennünk, legfeljebb más ruhába bújtatva?

De ha léteznek is ezek a fordulópontok, vajon már a történés adott pillanatában tisztában vagyunk fontosságukkal, vagy csak egy későbbi visszatekintésnél ismerjük fel a jelentőségüket?

Olyan kérdések ezek, melyek korábban nem érdekeltek, és amikre nem is kerestem a választ. Apám eltűnése mindenesetre nem jelentett ilyen törést az életemben. Szerettem őt, és hiányzott, de nem hiszem, hogy az elmúlt négy évben másként alakult volna az életem, s másképp hoztam volna meg egy-egy fontos döntést, ha még közöttünk volna. Egy héttel ezelőtt legalábbis még így gondoltam. Nem sokkal nyolc óra után értem haza, kint már sötét volt; s amint a lift előtt várakoztam, visszahívott a portaszolgálatot végző kapus. Cipőm átázott az esőtől, fáztam, s minél hamarabb otthon akartam lenni.

− Mi az? − kérdeztem türelmetlenül.

− Postája érkezett – válaszolta portás, és eltűnt a porta mögötti raktárban.

A hall hatalmas üvegablakán át kinéztem az utcára. Az autók piros hátsó lámpái visszatükröződtek a vizes aszfalton. Alig vártam, hogy meleg fürdőt vehessek, és igyak egy forró teát. A portás átnyújtott egy barna, cipődoboz méretű csomagot. Hónom alá csaptam, és felmentem a lakásomba a harmincnegyedik emeletre.

A lakás kicsi volt. Egy hálószobából, egy amerikai konyhás nappaliból és egy fürdőszobából állt, gondosan összeválogatott bútorokkal berendezve. Egy hosszú faasztal, körülötte négy fémszékkel, egy fotel az ablak előtt, a hifitorony a földön. A fehér falakon kedvenc festőm, Basquiat két képe függött. A lakást leginkább a kilátás miatt szeretem. Az ablakok a mennyezettől egészen a parkettával borított padlóig érnek, s tiszta napokon karnyújtásnyira van Manhattan egész sziluettje. Az ablakomból látható panoráma önmagában véve is egy kép, egy olyan zseniális műalkotás, mely élő mivoltát akként bizonyítja, hogy éjszakánként szakadatlanul változtatja színeit és formáit.