Jodi Picoult

A bálna éneke

FORDÍTOTTA

Morcsányi Júlia

Jodi Picoult

A bálna éneke

Regény öt hangra

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jodi Picoult: Songs of the Humpback Whale

ATRIA Books

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

ATRIA BOOKS is a trademark of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved, including the right to reproduce

this book or portions thereof in any form whatsoever.

For information address Atria Books, 1230 Avenue of

the Americas, New York, NY 10020

Copyright © 1992 by Jodi Picoult

© Athenaeum, 2026

Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 626 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Timnek –

mindazért, amit tőled kaptam

Előszó
Rebecca

1990. november

A fotó jobb felső sarkában egy picike repülő látszik, mintha egyenesen a homlokom felé tartana. Nagyon apró, szürkéskék színű, és hosszúkás, tojásdad alakját középen a szárnya szeli ketté. Az alakja igazából keresztre emlékeztet. Ez volt az első dolog, ami feltűnt anyámnak, amikor megkaptuk a képet Massachusettsben.

– Látod, Rebecca! Ez egy jel – mondta.

Három és fél éves koromban túléltem egy repülőkatasztrófát. Anyám azóta számtalanszor elmondta, meg van írva, hogy különleges sorsom legyen. Nem mondanám, hogy egyetértek vele. Még csak nem is emlékszem a dologra. Ő meg apám összevesztek – a vége az lett, hogy anyám a konyhamalac fölött zokogott, apám meg mindenhonnan leakasztotta az értékesebb festményeket, és biztonságba helyezte őket az Impalája csomagtartójában. Erre anyám és én elmentünk a szülei Boston mellett lévő, tágas, napsárga otthonába. Apám folyamatosan hívogatott bennünket. Azzal fenyegetőzött, ránk küldi az FBI-t, ha anyám nem enged haza. Így végül hazaküldött, de azt mondta, ő nem tud velem jönni. Egész pontosan így fogalmazott:

– Ne haragudj, édesem, de nem bírom elviselni azt az embert. – Majd felöltöztetett egy kis kötött, citromsárga szettbe, kezemre pedig fehér kesztyűt húzott. A reptéren átadott egy légikísérőnek, kaptam két búcsúpuszit, és figyelmeztetett: – Aztán el ne hagyd a kesztyűt! Egy vagyon volt.

A katasztrófából nem sok mindenre emlékszem. A repülő darabokra hullott körülöttem, éppen a nyolcadik sor előtt tört ketté. Csak arra emlékszem, hogy szorongattam a kesztyűmet, és senki nem mozdult, én meg nem tudtam, szabad-e levegőt vennem.

A katasztrófáról alig maradtak emlékeim, de amikor már elég idős lettem ahhoz, hogy megértsem, mi történt, anyám elmesélte, hogy az öt túlélő egyike voltam. Azt mondta, a Time címlapjára került a fényképem, ahogy sírva nyújtogatom a karom a megperzselődött kis sárga ruhámban. Egy munkás készítette a képet Brownie kamerával az egyik farmról, a sajtó felkapta, és Amerika-szerte milliók zártak a szívükbe. Anyám beszélt az égig csapó lángnyelvekről, a megperzselt felhőkről – és arról is, hogy milyen jelentéktelen volt a vitája apámmal.

A képet egy kamionsofőr csinálta rólunk aznap, amikor elhagytuk Kaliforniát. A sarkában ott az a repülő. Anyám haja lófarokba fogva. A karját lazán a vállamra veti, de az ujjai természetellenes erővel szorítják a tarkóm, mintha nem hagyná, hogy elfussak. Mosolyog. Apám egyik inge van rajta. Én nem mosolygok. Még csak nem is a fényképezőgép felé nézek.

A kamionost Flexnek hívták. Vörös szakállt viselt, bajuszt azonban nem. Azt mondta, Nebraska óta nem látott nálunk szebbet. Flex a saját gépével fotózott, nekünk a nagy sietségben eszünkbe sem jutott, hogy hozzuk a miénket. „Csinálok egy képet, adjanak egy címet, és odaküldöm” – mondta. Anyám úgy volt vele, miért is ne, a bátyja úgyis csak bérli az ingatlant. Ha kiderül, hogy Flex elmebeteg, és felgyújtja a házat, akkor sem esik baja senkinek.

Flex el is küldte a képet Joley bácsin keresztül. Egy használt, újracímzett, barna borítékban érkezett, amelyen huszonöt centes bélyegek sora kígyózott. Volt benne egy anyámnak szánt post-it is, de nem engedte, hogy elolvassam.

Azért mesélem el az utunk történetét, mert én vagyok az egyetlen, akinek a fejében tényleg összeállt ez az egész. Mindannyian részesei voltunk – anyu, apu, Joley bácsi, Sam, még Hadley is –, de mindegyikünk másképp látja. Én magam visszafelé. Mint egy filmet, amit visszapörgetnek. Nem tudom, miért van így. De azt igen, hogy anyám másként látja.

Mikor megérkezett a fénykép Flextől, mindannyian – én, anyu, Joley és Sam – ott álltunk a konyhasztal körül, úgy néztük.

Joley azt mondta, milyen jó kis kép rólam, és megkérdezte, hol készült.

Sam a fejét rázta, és hátralépett.

– Ezen nincs semmi – mondta. – Se fák, se szurdok, semmi.

– Mi vagyunk rajta – mondta anyám.

– De nem ezért fotózkodtatok ott – mondta Sam. A hangja halovány ezüstként lógott a konyha sarkaiban. – Ennél több van a dologban. Csak nem látjuk mindannyian – és ezzel ki is ment.

Anyám meg én döbbenten néztünk össze. Ez a mi titkunk volt. Mindketten ösztönösen az autópálya egyik pontjára meredtünk, tőlünk jobbra. Ott válik Kalifornia Arizonává. A kamionosok már az aszfaltból megérzik a változást; ami mindenki más számára észrevétlen marad.

1.
Jane

Az esküvőm előtti éjjelen sikoltozva ébredtem álmomból. A szüleim bejöttek a szobámba, átkaroltak, simogatták a fejemet, nyugtatgattak, mégsem bírtam elhallgatni. Ha csukott szájjal is, de tovább sikítottam éles, dobhártyarepesztő hangon, mint valami éjszakai állat.

A szüleim teljesen odavoltak. Boston egyik konzervatív kertvárosi részén éltünk, és sorra ébresztettem fel a szomszédokat. Néztem, ahogy a házakban kigyúlnak a fények kéken, sárgán villódzva, mintha karácsony lenne, és nem értettem, mi történik velem.

Ez nem volt mindennapos eset. Alig tizenkilenc éves voltam, kitűnő eredménnyel nemrég szereztem diplomát a Wellesley College-ban, és 1976-ban ez még jelentős teljesítmény volt. Álmaim férfijához készültem hozzámenni egy tipikus, fehér, deszkaburkolatos New England-i templomban, az ezt követő fogadást pedig – igazi pazar ünnepséget fehér kesztyűs pincérekkel és beluga kaviárral – a szüleim hátsó kertjében terveztük megtartani. Már egy állás is várt rám, a mézeshetekről hazatérve rögtön kezdhettem. Semmiféle előre látható problémát nem tudtam volna megfogalmazni.

Máig sem tudom, miért kezdtem sikoltozni. Aztán amilyen rejtélyesen rám jött, éppúgy abba is maradt, és másnap reggel feleségül mentem Oliver Joneshoz – ahhoz az Oliver Joneshoz –, és onnantól fogva majdnem boldogan is éltünk, míg meg nem haltunk.

A városban én vagyok az egyetlen logopédus, ami azt jelenti, hogy oda-vissza utaztatnak San Diego kertvárosainak különféle általános iskolái között. Ez nem olyan nagy ügy, főleg, hogy Rebecca már elég idős ahhoz, hogy egyedül is ellegyen, és mivel Oliver olyan sokat van távol, kevesebb az otthoni teendőm is. Élvezem a munkámat, bár abszolút nem úgy, ahogyan például Oliver élvezi a sajátját. Ő boldogan lakna egy vitorlavászon sátorban Argentína partjainál, csak nézhesse a bálnákat, ahogy a meleg vízbe merülnek.

Az én feladatom, hogy segítsek a gyerekeknek megtalálni a hangjukat – azoknak, akik némán, selypítve vagy szájpadhasadékkal kezdik az iskolát. Először egyenként bejönnek az én rögtönzött kis osztálytermembe, tornacipős lábukkal csoszognak, szégyenlősen bámulják a rémisztő felvevőberendezést, és egy hangjuk sincsen. Néha én magam is hallgatok, míg a tanuló meg nem töri a csendet, és meg nem kérdi, mit kellene csinálnia. Van, aki ilyenkor eltakarja a száját a kezével; egyszer egy kislány még el is sírta magát: ki nem állhatják a saját hangjukat, önmaguk részét, amiről annyiszor mondták nekik, hogy csúnya. Az én feladatom, hogy megmutassam nekik, van itt valaki, aki kész meghallgatni azt, amit mondani akarnak, úgy, ahogyan mondani akarják.

El szoktam mesélni ezeknek a gyerekeknek, hogy hétéves koromban valahányszor kimondtam az s hangot, egy picit füttyentettem. Az iskolában cukkoltak emiatt, nem nagyon voltak barátaim, és keveset beszéltem. Egy nap a tanítónk azt mondta az osztálynak, hogy elő fogunk adni egy színdarabot, amelyben mindenkinek kötelező szerepelni. Annyira tartottam tőle, hogy hangosan kell olvasnom a többiek előtt, hogy betegnek tettettem magam. Mikor anyukám kiment a szobából, odatartottam a hőmérőt a villanykörtéhez, így még lázat is tudtam produkálni. Három napig otthon is maradhattam, aztán a tanító felhívott bennünket, és az anyukám rájött, mit művelek. Amikor bementem az iskolába, a tanító félrehívott. Már a színdarab összes szerepét megkapta valaki, mondta, de számomra egy különleges feladatot tartogatott a színfalak mögött. Én leszek a hangeffektfelelős, mint a filmekben. Három hétig minden délután együtt gyakoroltunk. Lassan felfedeztem, hogy a selypítésemnek köszönhetően tűzoltóautóvá, madárrá, egérré, méhhé és még számos más dologgá tudok változni. Az előadás estéjén kaptam egy fekete köpenyt és egy mikrofont. A többi gyereknek csak egy szerepe volt, de én jó pár állat és gép hangja lettem. Az apám olyan büszke volt rám – és ez az egyetlen alkalom, amire emlékszem, amikor ezt el is mondta nekem.

Ezt a sztorit adom elő azokon a Partvidéki tanulmányok koktélpartikon, amelyekre Oliverrel járunk. Bájcsevegünk azokkal, akiktől majd a pályázati támogatásokat kapjuk. Dr. és dr. Jonesként mutatkozunk be, noha még nem írtam meg a disszertációmat. Amikor mindenki asztalhoz ül a főfogáshoz, mi kisurranunk, és az autónkba pattanva jót szórakozunk a flitteres estélyiken meg a szmokingokon. Odabújok Oliverhez, amíg vezet, és ezredszerre is meghallgatom a történeteit arról a korról, amikor még az összes óceánban láthatott bálnákat az ember.

Dacára mindennek, Oliverben egyszerűen van valami. Nyilván mindenki tudja, miről beszélek. Ő volt az első férfi, akitől tényleg elállt a lélegzetem, s ezt néha még most is eléri. Ő az egyetlen, akivel nem riaszt a közös otthon, a közös élet, a közös gyerek gondolata. Egyetlen mosolya tizenöt évet repít vissza az időben. Ellentéteink dacára Oliverrel mi mindig ott vagyunk egymásnak.

Abban az iskolában, ahová keddenként járok, egy takarítószer-tárolóban tartom a fejlesztéseket. Kicsivel dél után bekopogtat az iskolatitkár, és azt mondja, dr. Jones keres telefonon. Őszintén meglepődöm. Oliver otthon van a héten, valami kutatást állít össze, de általában se ideje, se késztetése nincs rá, hogy felhívjon. Sosem kérdezi meg, hogy aznap éppen melyik iskolában leszek.

– Mondja meg, hogy vannak nálam – kérem, és elindítom a magnót. Magánhangzók szólalnak meg a szobában. AAAAAEEEEEIIIII. Túl jól ismerem Olivert ahhoz, hogy belemenjek a játszmáiba. OOOOO UUUUU. Iszonyú.

Oliver Nagyon Híres. Amikor megismertem, még nem volt az, de mára vezető szerepet tölt be a bálnákat és a viselkedésüket kutató tudósok között. Felfedezései alapjaiban rengették meg a tudomány világát. Olyan ismert, hogy vannak, akik lefényképezik a postaládánkat, mintha azt mondanák: „Dr. Jones házánál jártam!”

Oliver legfontosabb kutatási témája a bálnák éneke volt. Úgy tűnik, egész bálnacsapatok éneklik ugyanazokat a dalokat, amelyeket Oliver fel is vett, és generációkon át örökítik tovább ezeket. Nem sokat értek a munkájából, de ez legalább annyira az én hibám, mint az övé. Már nem mesél nekem azokról a dolgokról, amelyek foglalkoztatják, én pedig néha elfelejtem kérdezni róluk.

Természetesen mindig Oliver karrierje kellett legyen az első. A San Diegó-i Partvidéki Tanulmányok Központban kapott állása miatt Kaliforniába költöztünk, ahol viszont rájött, hogy az igazi szenvedélye a keleti parti hosszúszárnyú bálnák tanulmányozása. Abban a pillanatban, hogy San Diegóba értünk, már fordultam volna vissza, de Olivernek ezt nem árultam el. „Jóban-rosszban”, fogadtam. Oliver visszarepülhetett Bostonba, én meg maradtam a kicsivel itt, ahol mindig nyár van, és sose érezni a hó illatát.

Akkor sem veszem fel most neki a telefont.

Sőt, bele sem megyek újra ebbe a játszmába.

Az egy dolog, hogy én másodhegedűs vagyok, de azzal szembesülni, hogy Rebeccának is ez jut, az egészen más. Tizennégy éves korára képes arra, hogy úgymond fentről tekintsen az életére – én magam harmincöt éves koromra sem jutottam el idáig –, és úgy érzem, nem tetszik neki, amit lát. Mikor Oliver nagy ritkán itthon van, több időt tölt a dolgozószobájában, mint velünk. Semmi nem érdekli, ami nem kötődik valahogy az óceánhoz. Az egy dolog, hogy hogyan bánik velem, van egy közös múltunk; már eleve felelősnek tartom magam, amiért egyáltalán beleszerettem. De Rebecca nem bízik benne vakon, pusztán azért, mert az apja. Rebecca elvár dolgokat.

Hallottam olyan kamaszokról, akik elszöknek hazulról, teherbe esnek vagy kibuknak az iskolából, és azt is hallottam, hogy mindez összefügg az otthoni problémáikkal. Így ultimátumot adtam Olivernek. Rebecca tizenötödik születésnapja a jövő héten éppen akkorra esik, amikor Oliver a hosszúszárnyú bálnák egy, a dél-amerikai partoknál található párzási helyét tervezte meglátogatni. Feltett szándéka, hogy odamegy. Én megmondtam, hogy legyen itthon.

Valójában azt akartam mondani neki: ő a lányod. Még ha mi ketten annyira el is hidegültünk, hogy egymás mellett elsétálva már rá sem ismerünk egymásra, ez az egy életünk van, ez az egységnyi időnk, erre mit mondasz?

Az egyik ok, amiért tartottam a számat, Rebecca balesete volt. Az is azért történt, mert Oliverrel összevesztünk, és azóta megtettem minden tőlem telhetőt, hogy semmi hasonló ne fordulhasson elő még egyszer. Már nem emlékszem, min kaptunk össze, de jól megmondtam neki a magamét, mire ő megütött. Felkaptam a kislányomat – Rebecca három és fél éves volt ekkor –, és hazarepültünk a szüleimhez. Megmondtam anyámnak, hogy el fogok válni Olivertől, mert elmebeteg, és ráadásul még meg is ütött. Oliver felhívott, és közölte, nem érdekli, én mit csinálok, de a lányát nincs jogom távol tartani tőle. Perrel fenyegetőzött. Így elvittem Rebeccát a reptérre, és azt mondtam neki:

– Ne haragudj, édesem, de nem bírom elviselni azt az embert.

Száz dollárt adtam egy légikísérőnek, hogy felvigye a repülőre, ami aztán Des Moines-ban lezuhant. Mire észbe kaptam, egy kukoricaföldön álltam, és a füstölgő romokat néztem. Mintha még mindig mozogtak volna. A szél dalolva fújt át a repülő tagjain. A hang ismerős volt, de nem tudtam, honnan. Mögöttem Rebecca, az öt túlélő egyike, megperzselődve, de épen bújt meg az apja karjában. Örökölte Oliver szőke haját és szeplőit. Gyönyörű, akárcsak ő. Egymásra néztünk Oliverrel, és abban a pillanatban rájöttem, miért intézte úgy a sors, hogy beleszeressek egy olyan emberbe, mint Oliver Jones: mert kettőnkből valahogy létrejött egy gyerek, aki még a kemény földet is képes volt meglágyítani.

2.
Oliver

A hawaii és a nyugat-indiai hosszúszárnyú bálnákat kevésbé látom szomorúnak, mint a New England-i partokon élőket. Dalaik játékosak, szaggatottak, elevenek. Inkább hegedűszóra emlékeztetnek, mint oboára. Van bennük valami méltóságteljes elegancia, valami diadalittas érzés, amikor látja őket az ember víz alá bukni, majd felbukkanni. Síkos testükkel tengervíztölcsérben kanyarognak fel, az ég felé; kinyújtott uszonyaikkal úgy bukkannak elő az óceán mélyéről, mint Krisztus második eljövetele. De a Stellwagen Bank-i bálnák dalai lénye legmélyéig eltelítik az embert, egyre nőnek benne. Ezekbe a bálnákba szerettem bele, amikor először hallottam a kiáltásaikat – mind kísérteties volt, szétterülő, mint szívünk riadt dobbanásainak a hangja, amikor félünk az egyedülléttől. Néha, amikor lejátszom az észak-atlanti állomány felvételeit, azon kapom magam, hogy zokogok.

1969-ben kezdtem együtt dolgozni Roger Payne-nel, amikor ő és a kollégája, Scott McVay megállapították, hogy a hosszúszárnyúak – megaptera novaeangliae – által kiadott hangok valóban dalok. Természetesen meglehetősen szabadon alkalmazom a „dal” definícióját, de talán helytálló megfogalmazás az „énekesük által meghatározott mintázat szerint összerakott hangok sora”. A bálnadalok felépítése a következő: egy vagy több hang alkot egy frázist, amely ismétlődik és dallammá válik, és több dallamból épül fel egy dal. Általában hét és harminc perc közötti hosszúságú, és az énekes ugyanabban a sorrendben énekli el. Hétfajta alaphangot különböztetünk meg, és mindegyiknek van további variációja is: nyögések, kiáltások, trillák, éles kis vakkantások, sóhajok, kerepelések és horkantások. A különböző populációkba tartozó bálnák más-más dalokat énekelnek. Az évek során az énekük a változás általános törvényei szerint fokozatosan módosul; ezeket a változásokat minden bálna megtanulja. Nem gépiesen énekelnek, hanem az adott helyzetre reagálva alkotnak, új darabokat illesztenek be a régi dalokba. Régebben úgy gondolták, kizárólag az ember rendelkezik ezzel a képességgel.

Természetesen ezek csak feltevések.

Volt idő, amikor nem a bálnákat kutattam. A zoológia területén indult a pályafutásom, bogarakkal foglalkoztam, majd áttértem a denevérekre, aztán a baglyokra, végül a bálnákra. Évekkel ezelőtt hallottam őket először, amikor egy nagyobb hajó fedélzetéről csónakkal szálltam vízre, és egyszer csak egy hosszúszárnyú bálna fölött találtam magam, amelynek dalától rezegtek a talpam alatt a deszkák.

Szakterületemen tett legnagyobb felfedezésem, hogy csak a hím bálnák énekelnek. Korábban is voltak ezzel kapcsolatban feltételezések, de ahhoz, hogy kézzelfogható bizonyítékaink legyenek, a nyílt vízen kellett meghatároznunk a bálna nemét. A bálnák alhasát ellenőrizni kivitelezhető, de veszélyes lett volna. A genetika eszköztárából kölcsönöztem, elgondolkodtam, megvalósítható-e a sejtmintavétel. Végül készítettem egy biopsziás nyílvesszőt, amelyet egy módosított szigonypuska lőtt ki. Amikor eltalálta a bálnát, eltávolított egy közel hat és fél milliméter vastagságú bőrdarabot, amelyet zsinóron húzott vissza. A nyíl felülete antibiotikummal volt bevonva, hogy a seb ne fertőződjön el. Több sikertelen kísérlet után végül sikerült kellő mennyiségű bizonyítékot összegyűjtenem. A bálnák közt a mai napig kizárólag hím énekesekről tudunk, női énekest még soha nem vettünk nyilvántartásba.

Húsz évvel később már sokat tudunk a hosszúszárnyúak változatos énekéről, ám a céljáról még igen keveset. Mivel a dalokat a hímek generációi adják tovább egymásnak, és kizárólag a szaporodóhelyeken éneklik azokat, a nőstények odacsalogatásának lehetséges módjaként tekintünk rájuk. A szex előfeltétele lehet egy adott állomány énekeinek ismerete, és a kisebb módosítások, díszítések még további vonzerőt kölcsönözhetnek. Ez magyarázat lehetne arra, miért ilyen összetettek a bálnák dalai, hogy miért kell ismerniük az éppen divatos változatokat, hogy a nőstények az énekük alapján választanak párt maguknak. Egy másik elmélet mást lát a dal céljának, e szerint nem a nőstényeket vonzza, hanem a többi hímet – ha úgy tetszik, egy akusztikus kard, amely lehetővé teszi, hogy a hímek megküzdjenek egy nőstényért. Valóban nagyon sok hím példányon láthatjuk a párzásért folytatott versengéskor szerzett sebhelyeket.

De bármi is legyen a gyönyörű hangok üzenete, ennek köszönhetően rendkívül sok elmélet született, és számtalan információhoz jutottunk a hosszúszárnyú bálnák viselkedésével kapcsolatban. Ha egy bálna egy adott populáció tagja, egy bizonyos dalt fog énekelni. Így ha ismerjük minden egyes bálnapopuláció dalait, megállapíthatjuk az éneklő egyed eredetét, függetlenül attól, hol készült a felvétel. A dalaik révén új módszerrel tudjuk nyomon követni a bálnákat, amely a bilétázás vagy a fényképes farokuszony-azonosítás alternatívája lehet. Az általuk énekelt dalok alapján csoportosíthatjuk a hímeket, majd ezekhez a csoportokhoz rendelhetjük a nőstényeket az alapján, hogy milyen dalokat hallgatnak meg.

Legfrissebb tudományos kérdésfelvetésem a következő: több figyelmet kellene-e szentelnünk az egyes énekeseknek? Vajon nem árul-e el személyes története – ki az adott bálna, hol látták, kikkel látták – valamit arról, hogy miért énekel éppen úgy, ahogy?

Minden részletre kiterjedő kutatásokat végeztem. Cikkeim jelentek meg a Newsweek, a Christian Science Monitor és a The New York Times hasábjain. Időközben megházasodtam, és született egy gyerekem. Onnantól aztán sosem éreztem, hogy elég időt szánnék akár a családomra, akár a karrieremre. Purgatóriumban vagyok, én így hívom ezt. Purgatóriumnak. A bálnák ugyebár sosem alszanak. Akaratlagos légzésű emlősök, folyton a felszínre kell jönniük levegőért. Az óceán mélyén lebegnek, képtelenek pihenni.

Régebben megpróbáltam a kettőt keverni. Magammal vittem Rebeccát és Jane-t a nyomkövető útjaimra; a New England-i hosszúszárnyúak felvételeit hallgattam otthon, megoldottam, hogy a konyhában, a fürdőben is szóljanak a dallamok. Aztán egy nap azon kaptam Jane-t, hogy a nagy kést vagdossa a konyhai hangszóróba. Azt mondta, már nem bírja tovább hallgatni.

Amikor Rebecca ötéves volt, mindannyian elhajóztunk Bermudára, hogy megtekintsük a keleti parti hosszúszárnyúak szaporodási területét. Meleg volt, és Rebecca a delfineket mutogatta, amelyek mellett a zátonyok felé tartva elhajóztunk. Jane az én esőkabátomat viselte – erre jól emlékszem, mert ragyogó tiszta volt az ég, ő viszont így védekezett a vízpermetet hordó szél ellen, amitől libabőrös lett. Ott állt a bérelt hajóm, az Utazó korlátjánál, tűzött a hajára a nap, rózsaszínre pirult tőle a fejbőre. Szorosan markolta a korlátot, a nyílt vízen sosem érezte magát biztonságban. Amikor kikötöttünk, mindig óvatosan lépkedett, hogy megbizonyosodjon afelől, végre szilárd talaj van a talpa alatt.

A bálnák játékosak. Amikor odaértünk a célunkhoz, és leengedtük az óceánba a hidrofont, pár száz méterre tőlünk egy csapat bálnát pillantottunk meg. Bár éppen egy, a vízfelszín alatt mélyen éneklő egyed dalát vettük fel, mégsem tudtuk megállni, hogy a többieket is figyeljük. Farkukkal a vizet csapdosták, lustán forogtak, uszonyaikkal cirógatták egymást. Kilőttek a vízből, mint a rakéták. Ébenfeketével, fehérrel márványozott testük felbukkant-eltűnt a hullámok között.

Ahogy a bálnadal melankolikus hangjai szétáradtak a hajón, megértettük, hogy egy művészien kivitelezett balettet látunk, amelynek számunkra ismeretlen a története. A hajó jobbra-balra dülöngélt, és néztem, ahogy Rebecca megkapaszkodik Jane lábában. Arra gondoltam: ők az én két leányzóm, és még sosem láttam gyönyörűbbnek őket.

Noha ekkor Rebecca még csak ötéves volt, sok mindenre emlékszik a bermudai utazásból. A bálnák nincsenek közöttük. El tudja mondani, milyen volt a rózsaszín homok tapintása, vagy a Devil’s Hole, ahol cápák úsztak el az ember lába alatt, vagy egy birtok tavacskája, benne a valódi Bermuda-sziget alakját mintázó szigettel. De nem emlékszik sem a sárga esőkabátot viselő anyjára, sem a lassan mozgó, játszadozó hosszúszárnyúakra, még arra a mélyben újra és újra felkiáltó bálnára sem, amelyet hallva megkérdezte: „Apuci, miért nem tudunk segíteni rajta?” Nem rémlik, Jane elmondta-e a véleményét a dologról. A bálnákkal kapcsolatban legnagyobbrészt hallgatott.

3.
Jane

Nálunk a lányom a higgadt bölcs a családban. Ezalatt azt értem, hogy míg én kiborulok bizonyos helyzetekben, Rebecca hajlamos rá, hogy mindent magában tartson. Például: amikor először tapasztalta meg, mi is az a halál (szeretett tengerimalaca, Vajkaramella hunyt el). Ő takarította ki a ketrecet, ő temette el a kicsi, merev testet a hátsó kertben, míg én ott sírtam mellette. Nyolc és fél napig nem sírt, majd egyszer csak láttam, hogy zokog mosogatás közben. Éppen elejtett egy tálalótálat, és a törött porcelándarabok napsugarakként hevertek a lába körül.

– Hát nem érted, hogy mennyire gyönyörű volt? – kérdezte.

Mikor hazaérek, a nappaliban találom Rebeccát. Ezen a nyáron úszómesterként dolgozik, és kettőkor végez, így már otthon van, mire én is megérkezem. Répát rágcsál és a Szerencsekereket nézi. Előbb tudja a választ, mint a versenyzők. Integet nekem.

– Két város regénye – mondja, és a tévében megszólal egy csengő.

Rebecca mezítláb kimegy a konyhába. Piros fürdőruhában van, mellkasán ÚSZÓMESTER felirat, fején régi baseballsapka. Sokkal idősebbnek látszik a tizennégy és fél événél, sőt, az emberek olykor azt hiszik, testvérek vagyunk. Elvégre hány olyan harmincöt éves nő van, akinek még csak most születik meg az első gyereke?

– Apu itthon van – figyelmeztet Rebecca.

– Tudom. Próbált hívni ma reggel.

Összenézünk. Rebecca vállat von. A szeme formája Oliveré, elnéz a vállam fölött, de a tekintetének nincs min megállapodnia.

– Majd úgy csináljuk, ahogy szoktuk. Beülünk egy filmre, ami neki úgyse tetszene, aztán megeszünk egy doboz jégkrémet. – Lustán kinyitja a hűtő ajtaját. – Semmi kajánk nincs.

Igaza van. Még tej sincsen.

– Nem akarnál inkább valami mást csinálni? A te születésnapod van.

– Az nem olyan nagy ügy.

Hirtelen az ajtó felé fordul, ahol ott áll Oliver. Egyik lábáról a másikra nehezedik, idegen a saját otthonában. Amolyan utógondolatképp magához húz, puszit nyom az arcomra.

– Van egy rossz hírem – mondja mosolyogva.

Oliver mindig ugyanúgy hat rám, valahányszor látom: megnyugtat. Nagyon jóképű, és ahhoz képest, hogy milyen sok időt tölt a szabad ég alatt, a bőre se nem száraz, se nem durva, olyan színű, mint a jegeskávé, és puha, mint a bársony. A szeme fényes, mint a még nedves festék, a keze pedig nagy és erős. Amikor meglátom őt, ahogy az alakja kitölti az ajtófélfát, nem érzek szenvedélyt vagy izgalmat. Nem emlékszem, hogy valaha is éreztem volna. Kényelmesen érzem magam tőle, mint a kedvenc pár cipőmtől.

Rámosolygok, hálás vagyok a vihar előtti csendért.

– Nem is kell mondanod, apu. Tudtam, hogy nem leszel itt a születésnapomon.

Olivér rám ragyog, mintha azt akarná mondani: látod? Semmi szükség fennakadni ezen. Rebeccához fordul:

– Sajnálom, kölök. De tudod, hogy van ez, mindenkinek úgy a legjobb, ha elmegyek.

– Ki mindenkinek? – meglep, hogy ezt hangosan kimondtam.

Oliver rám néz. A tekintetéből eltűnik az érzelem, szenvtelen, mintha egy idegent nézne a metrón. Kibújok a magas sarkúmból, és a jobb kezembe veszem a pár cipőt.

– Felejtsd el. Akkor ennyi.

Rebecca megindul a nappaliba, közben megérinti a karomat.

– Tényleg nem gond – suttogja nyomatékosan, ahogy elmegy mellettem.

– Valahogy kárpótollak majd – mondja Oliver. – Csak várj, amíg meglátod az ajándékodat!

Rebecca mintha meg sem hallaná őt. Felhangosítja a tévét, és magamra hagy a férjemmel.

– Mit kap tőled? – kérdezem.

– Nem tudom. Majd kitalálok valamit.

Egymáshoz szorítom az ujjaimat – ezt a szokást azért vettem fel, hogy könnyebben elviseljem Oliver dolgait –, és elindulok fel a lépcsőn. A fordulóban látom, hogy mögöttem jön. Eszembe jut, hogy megkérdezem, mikor indul, de váratlanul egészen más jön ki a számon.

– Hogy az isten verne meg! – mondom, és tényleg így is gondolom.

A régi Oliverből már nem sok maradt. Cape Codon láttam őt életemben először, amikor a szüleimmel a Martha’s Vineyardra vivő kompot vártam. Húszéves volt, a Woods Hole Oceanográfiai Intézetben dolgozott. Egyenes, szőke haja féloldalasan takarta a bal szemét, és halszaga volt. Rendes tizenöt évesként megláttam, és vártam, hogy szikrázni kezdjen a levegő, de semmi nem történt. Álltam a dokk mellett, ahol dolgozott, és bámultam, mint borjú az új kapura, remélve, hogy majdcsak észrevesz. Nem tudtam, hogy adnom kéne neki valamit, amit észrevehet.

A történet itt akár véget is érhetett volna, ő azonban ott volt, amikor két nappal később visszafelé jöttünk a komppal. Addigra megjött az eszem. Fogtam, és bedobtam a vízbe a táskámat, mert tudtam, hogy az áramlat felé sodorja majd. Két nappal később fel is hívott otthon, hogy megtalálta a pénztárcámat, és szeretném-e visszakapni. Amikor randevúzni kezdtünk, megmondtam a szüleimnek, hogy ez a sors keze volt.

Akkoriban az árapálymedencék, a dagály által hátrahagyott kis tavacskák és az élőviláguk érdekelték, én meg hallgattam, ahogy puhatestűekről, tengeri csillagokról magyaráz, teljes kis ökológiai rendszerekről, amelyeket egy hullám a kénye-kedve szerint lerombolhat. Oliver arca akkoriban felragyogott, ha megoszthatta velem a tengerrel kapcsolatos felfedezéseit. Manapság már csak az hozza lázba, ha magára zárhatja a dolgozószobája ajtaját, és egyedül vizsgálódhat az adatok között. Mire a világ többi részének is beszámol a dolgokról, Oliverből már dr. Jonesszá változott. Régebben még én voltam az első, akinek elújságolta, ha valami csodálatosra bukkant a kutatásai során. Manapság már az ötödik sem vagyok a sorban.

A második fordulóban a szemébe nézek.

– Mit fogsz keresni?

– Hol?

– Dél-Amerikában.

Próbálom megvakarni a hátamat, ahol viszket, és amikor nem sikerül, Oliver megvakarja helyettem.

– A téli párzási helyeket. A bálnákét. A hosszúszárnyúakét – mondja, mintha komplett idióta lennék.

Szúrós tekintettel nézek rá.

– Elmondanám, Jane, de bonyolult.

Tudálékos seggfej.

– Ne felejtsd el, hogy én magam is tanár vagyok, és ha egy valamit megtanultam, az az, hogy bárki bármit meg tud érteni. Csak megfelelően kell tálalni az információt.

Azon kapom magam, hogy figyelem a saját szavaimat, ahogy a diákjaimtól szoktam kérni, hogy hol változik meg a hanghordozásom. Mintha kiléptem volna a testemből, úgy nézem ezt a furcsa jelenetet az egoista professzor meg a kettyós felesége között. Kissé meglep a Jane nevű szereplő. Jane-nek most visszakoznia kellene. Jane hallgatni szokott Oliverre. Hirtelen arra gondolok, hogy ez nem az én hangom. Ez nem is én vagyok.

Olyan jól ismerem ezt a házat. Tudom, hány lépcsőfok visz fel az emeletre, hol kopott meg a szőnyeg, hol tapinthatom ki a lépcsőkorlát egyik oszlopán mindannyiunk monogramját, amit Rebecca vésett bele. Tízéves volt, azt akarta, hogy maradjon örökül valami a családunk után.

Oliver a dolgozószobájába megy.

Én végigsétálok a folyosón, be a hálószobánkba, és ledobom magam az ágyra. Próbálom kitalálni, hogyan ünnepelhetnénk meg Rebecca születésnapját. Elmehetnénk cirkuszba, de az kisebbeknek való. Vacsorázhatnánk a Le Cirque-ben; rendezhetnénk bevásárlókörutat a Saksban, de mindkettőt megtettük már. Elmehetnénk San Franciscóba vagy az oregoni Portlandbe vagy a maine-i Portlandbe – de azt sem tudnám, ott mihez kezdjünk. Őszintén szólva nem is tudom, mit szeret a lányom. Elvégre én magam mire vágytam tizenöt évesen? Oliverre.

Levetkőzöm, és vállfára akasztanám a kosztümömet. Amikor kinyitom a szekrényajtót, nem találom a cipősdobozaimat. Feldátumozott kartonok kerültek a helyükre: Oliver kutatási anyagai. A saját szekrényét már megtöltötte; a ruháit a fürdőszobában, a törülközősszekrényben tartja. Ezen a ponton már nem is érdekel, hol lehetnek a cipőim. Az igazi problémám, hogy Oliver betolakodott az én területemre.

Meglepődöm, mekkora erő rejlik bennem, amikor felkapom a nehéz dobozokat, és a hálószoba padlójára dobom őket. Több mint húsz darab van belőlük, térképek, diagramok, esetenként kazetták hanganyagainak átiratát rejtik. Ahogy felemelem, az egyik doboz alja kiszakad, és mint a libatoll, úgy hullik a lábamra a tartalma.

Oliver felfigyel a tompa puffanásokra. Épp akkor lép be, amikor a háló ajtaja elé pakolom ki a dobozokat, mintha valami falat építenék.

– Sajnálom – mondom neki. – De ezek nem maradhatnak itt.

– Mi a gond? A cipőid a mosdó alatti szekrényben vannak.

– Figyelj, nem a cipőkről van szó, hanem az elfoglalt helyről. Nem akarom, hogy a szekrényemben tartsd a holmidat. Nem akarom, hogy a bálnás kazettáid – és belerúgok egy közeli dobozba –, a bálnás felvételeid, egyáltalán, a bálnáid itt legyenek az én szekrényemben.

– Nem értem – mondja Oliver halkan, és tudom, hogy megbántottam. Megérinti a jobb lábamhoz legközelebb eső dobozt, nyugodt tekintete számba veszi a tartalmát, ezeket az összevissza papírokat, és valami számomra teljesen szokatlan, leplezetlen gyöngédséggel ellenőrzi, hogy rendben vannak-e.

És ez így megy jó néhány percen keresztül: én fogok egy dobozt és kiviszem a folyosóra, Oliver megfogja és visszaviszi a hálószobába. A szemem sarkából látom Rebeccát, csak egy árny a kinti dobozfal mögött.

– Jane – Oliver megköszörüli a torkát –, elég ebből!

Ekkor valami észrevehetetlenül elpattan bennem. Felkapok néhány papírt, amely az elszakadt dobozból hullott ki, és Oliverhez vágom őket, mire ő megrándul, mintha a lapoknak jelentős súlyuk lenne.

– Látni sem akarom ezeket! Elegem van belőlük, Oliver, és elegem van belőled is, tényleg nem fogod fel?

– Ülj le! – mondja erre ő.

Nem ülök.

A vállamnál fogva próbál lenyomni, de kiszabadítom magam, és még vagy három-négy kartont kilökök a lábammal a folyosóra. Megint olyan, mintha valami megfigyelőponton ülnék, magasan fenn, egy erkélyen, és nézném a műsort. Ha ebből a szögből, és nem résztvevőként figyelem a veszekedést, az feloldoz minden felelősség alól, nem kell azon töprengenem, vajon a testem vagy az elmém mely részéből indult az ellenségességem, és ha behunyom a szemem, az miért nem fékezi az üvöltést. Látom, ahogy kitépem magam Oliver szorításából, ami igazán döbbenetes, mert teljes testsúlyával rám nehezedett. Felkapok egy dobozt, és minden erőmet latba vetve átlógatom a lépcsőkorlát fölött. A címkéi szerint vannak benne bálnaszilaminták is. Azért teszem, amit teszek, mert tudom, hogy Oliver meg fog őrülni tőle.

– Ne csináld! – mondja, és átverekszi magát a folyosón lévő dobozokon. – Komolyan beszélek.

Megrázom a dobozt, mintha egyre nehezebbé válna a kezemben. Ezen a ponton már nem is emlékszem, min vesztünk össze. A doboz alja szétnyílik, tartalma emeletnyit zuhan lefelé.

Oliver meg én a korlátot markolva nézzük, ahogy lehullanak: a papírok úgy, mint a tollpihék, a zárható zacskóban tárolt, nehezebb minták pedig pattannak egyet, amikor földet érnek a kerámia járólapon. Fentről nem látni, mennyi tört össze belőlük.

– Sajnálom – suttogom, és nem merek Oliverre nézni. – Erre nem számítottam.

Oliver nem válaszol.

– Mindent összeszedek. Visszarendezem. Tarthatod a szekrényemben, nem számít – mondom, és megpróbálom a közelben heverő papírokat összeszedni, és akár a búzakévét, a karomba kapni őket. Nem nézek Oliverre, és nem látom, ahogy megindul felém.

– Te ribanc! – mondja, és megmarkolja a csuklómat.

A tekintete megsebez, azt üzeni, meggyaláztak, jelentéktelen vagyok. Korábban is láttam már ezt a tekintetet, és próbálom felidézni, hol, de olyan nehéz, mert közben érzem, hogy haldoklom. Láttam már ezt a tekintetet. Ribanc, mondta a férfi. Az a dolog bennem van, és évek óta várakozik.

Ahogy megrogy a térdem és vörös hurkák képződnek a csuklómon, hirtelen kezdem birtokba venni a saját lelkemet, ami már gyerekkorom óta nem volt az enyém. Az erő, amely képes lenne elmozdítani egy várost, meggyógyítani egy szívet és feltámasztani a halottakat, kirobban, előtör, felhorgad és (ribanc) összpontosul bennem. Minden régi álmom arról, hogy kivé lehetnék, most puszta erővé válik, és segítségével kitépem magam Oliver szorításából, aztán amilyen erősen csak bírom, pofon ütöm.

Oliver hirtelen elengedi a másik csuklómat, és egy lépést hátrál. Kiáltást hallok, és később rádöbbenek, hogy én voltam az.

Kipirosodott arcát dörzsöli, és hátraveti a fejét, hogy megőrizze a büszkeségét. Amikor újból rám néz, mosolyog, de az ajka ernyedt, mint egy vásári bohócnak.

– Ez alighanem elkerülhetetlen volt. Apád lánya vagy – mondja.

Csak amikor kimondta a kimondhatatlant, csak akkor érzem, ahogy az ujjaim csattannak a bőrén, és nyomot hagynak. Csak akkor érzem, hogy a fájdalom, mint a vér, szétárad az ujjperceimtől a csuklómig, aztán az egész bensőmben.

El sem tudtam volna képzelni, hogy létezik rosszabb annál, mint amikor Oliver megütött; amikor fogtam a kislányomat, és otthagytam a férjemet; ez az esemény vezetett végül Rebecca repülőszerencsétlenségéhez. Azt hittem, azért van Isten, hogy ilyen borzalmak ne érhessenek valakit kétszer. De erre semmi nem készített fel: megtettem azt, amiről megesküdtem, hogy sose lennék rá képes; a saját rémálmommá váltam.

Elfutok Oliver mellett, le a lépcsőn. Félek visszanézni, megszólalni. Elvesztettem az uralmat önmagam fölött.

Kikapom a szennyesből Oliver egyik régi ingét meg egy rövidnadrágot. Megtalálom a slusszkulcsom. Kirántom a névjegykártyatartóból azt a kártyát, amelyen Joley címe áll, és az oldalsó ajtón kimegyek a házból. Vissza sem nézek, bevágom magam mögött az ajtót, és továbbra is csak bugyiban és melltartóban bemászom öreg kombim hűs menedékébe.

Olivertől könnyű elmenekülni. De magam elől hogyan fogok? – gondolom. Végighúzom az ujjam a bőrülésen, a körmöm meg-megakad az évek alatt keletkezett mélyedésekben, szakadásokban. Látom az arcomat a visszapillantó tükörben, és nehéz felidéznem, ki ez. Néhány másodperccel később észreveszem, hogy egy másik lélegzetvétel visszhangozza az enyémet.

A lányom egy kis bőröndöt tart az ölében. Sír.

– Itt van nálam minden – mondja.

Rebecca megérinti a kezemet; a kezet, amely megütötte az apját, a férjemet, amely felélesztette azokat a holt és elhantolt réseket.

4.
Jane

Tízévesen már elég nagy voltam ahhoz, hogy vadászni mehessek apámmal. Minden évben, amikor elérkezett a vadlúdidény, amikor színesedni kezdtek a levelek, apámból más ember lett. Kivette a kulcsos szekrényből a vadászpuskáját, és megtisztította, még a csövek belsejét is. Elment a városházára kiváltani a vadászengedélyét, egy pecsétet, amelyen egy olyan gyönyörű madár képe volt, hogy sírni tudtam volna tőle. Arról beszélt, micsoda fenséges libasült lesz nekünk vacsorára. Aztán az egyik szombaton korán jött haza, és egy puha, szürke madarat hozott, megmutatta Joley-nak meg nekem, hol ment be a golyó.

Mama hajnali négykor jött be hozzám, és azt mondta, ha tényleg megyek vadászni, akkor most fel kell kelnem.

Koromsötét volt, amikor apuval elindultunk otthonról. Egy mezőre mentünk ki a Fordjával, az egyik haverja termesztett ott nyaranta kukoricát, amit – így magyarázta nekem apu – a ludak a legjobban szeretnek. Néhány héttel azelőtt még nálam magasabb kukoricaszárak borították a mezőt, ezeket mostanra levágták; hamis porpárnákat láttunk csak a csonkjaik között.

Apám kinyitotta a csomagtartót, és kivette a bőrtáskát, amelyben a puska és a vicces csaliludak voltak, amiket gátnak használtunk Joley-val, amikor akadálypályát építettünk. Szétszórta őket a mezőn, aztán egy halom száraz szárból kis kunyhót épített nekem, majd magának is.

– Üljél be alá! – utasított. – Levegőt se vegyél; felállni meg aztán végképp eszedbe se jusson!

Leguggoltam, mint ő, és néztem, ahogy a nap megfestette az eget, és lassan szombat reggel lett. Megszámoltam az ujjaimat, csendben, felszínesen lélegeztem, ahogy mondta. Időről időre rápillantottam apámra, aki előre-hátra ringatózott a sarkán, és szórakozottan cirógatta a puskája csövét.

Körülbelül egy óra telt el így, és már fájt a lábam. Legszívesebben felkeltem volna futkározni, hogy kiszabadulhasson az a szédülős érzés a szemgolyóm mögül, amit akkor érez az ember, ha nem aludt eleget. De tudtam, hogy tilos. Teljesen mozdulatlan maradtam, még akkor is, amikor vécére kellett mennem.

Mire végre megérkeztek a vadludak – amire apám szerint sose kellett még ennyit várni –, a guggolástól már elviselhetetlenné vált a nyomás a hólyagomon. Türelmesen vártam, amíg a ludak csipegetni kezdtek a kukoricamezőn, majd elkiáltottam magam:

– Apu! Pisilnem kell!

A ludak fülsiketítő zajjal szálltak fel, szárnycsapásaik olyanok voltak, mint egyetlen szív dobbanásai. Soha nem láttam még ehhez foghatót, ahogy a szürke szárnyak tömege felhőként takarta el az eget; arra gondoltam, biztosan ezért akarta, hogy eljöjjek vele vadászni.

De apám, akit megijesztett a kiáltásom, lecsúszott a jó lövésről. Kétszer is tüzelt, de nem történt semmi. Felém fordult; nem szólt egy szót sem, én meg tudtam, hogy kapni fogok.

Elmehettem a kukoricaföld melletti erdőbe pisilni, de döbbenetemre apám nem adott semmit, amit vécépapírként használhattam volna. Piszkosnak éreztem magam, amikor visszahúztam a bugyimat és a kertésznadrágomat. Csöndben elhelyezkedtem a kis kukoricaszár kunyhóban, és máris sokkal jobban éreztem magam.

– Meg tudnálak ölni! – súgta oda apám.

Még két órát várakoztunk, amíg a távolban lövések mennydörögtek, de már nem láttunk több vadludat.

– Elszúrtad – mondta apám, figyelemre méltó nyugalommal. – Fogalmad nincs róla, hogy mi a vadászat.

Már indultunk volna haza, amikor egy csapat varjú szállt el fölöttünk. Apám felemelte a puskáját, lőtt, és egy fekete madár a földre hullott, körbe-körbe ugrándozott – apám ellőtte a szárnya egy részét.

– Miért csináltad ezt, apu? – suttogtam, a varjút nézve. Azt hittem, a vadászat célja az, hogy megegyük a vadat. A varjút nem lehet megenni.

Apám felkapta a madarat, és kicsit távolabb vitte. Elborzadva figyeltem, ahogy kitekerte a nyakát, és a földre hajította. Amikor visszajött, mosolygott.

– Ha ezt elmondod a mamának, nagyon elfenekellek, világos? Az öcsédnek se szólj róla! Ez csak énrám tartozik, meg a nagylányomra, rendben? – mondta, és a még mindig füstölgő puskát gyöngéden a tokjába fektette.

5.
Jane

– Na, jó – mondom Rebeccának. – Tudom már, mit csinálunk. Megigazítom az oldalsó visszapillantó tükrömet, és a lakóövezetet elhagyva felmegyek a La Jolla-i óceánpart felé vivő autópályára.

Rebecca, aki érzi, hogy hosszú autózásnak nézünk elébe, letekeri az ablakot, és kilógatja rajta a lábát. Milliószor elmondtam neki, hogy veszélyes, amit csinál, ugyanakkor már azt sem tudom, hogy velem lennie nem veszélyes-e, úgyhogy inkább úgy teszek, mintha nem látnám. Kikapcsolja a rádiót, és az öreg autó csikorgó-zümmögő szimfóniáját hallgatjuk, meg az anyósülés felől befújó sós szél dalát.

Mire odaérünk a szabadstrandhoz, a nap vérvörösre festi a felhő alját, húzza-nyújtja lefelé, mintha függőágy lenne. A strandot szegélyező járdaszakasznál teszem le az autót, vele átlósan szemben késő délutáni röplabdameccs folyik. Hét fiatal férfi – egyiküket sem mondanám húszévesnél többnek – homorít és vetődik a labda után, a háttérben az óceán.

Rebecca mosolyogva nézi őket.

– Mindjárt jövök – mondom, mire Rebecca felajánlja, hogy elkísér. Erre azt válaszolom, ne. Arrébb sétálok a röplabdázóktól, végig a parton, érzem, ahogy a fűzők lyukain keresztül a sportcipőmbe szivárog a homok, hűvösen meggyűlik a lábujjaim között, és második talpat formál alattam. Egyenesen állok, beárnyékolom a szemem, és azon gondolkodom, milyen messzire kellene kimenni a nyílt vízre ahhoz, hogy az ember láthassa Hawaiit. Vagy hogy mennyire kellene eltávolodni a kaliforniai partoktól, hogy újból szárazföldet láthasson.

Oliver egyszer azt mondta, hogy San Diegótól délre, bizonyos helyeken az ember a partról láthat bálnákat messzilátó nélkül is. Amikor megkérdeztem tőle, hogy hová mennek, a férjem csak nevetett. Te hová mennél? – kérdezte, de én nem mertem elárulni neki. Idővel megtanultam. Felfedeztem, hogy az Alaszkától Hawaiig és az Új-Skóciától Bermudáig vezető útvonalak a két hosszúszárnyúbálna-állomány párhuzamos útvonalai. Megtudtam, hogy a nyugati parti és a keleti parti bálnák nem találkoznak.

Hová mennél?

Harmincöt évesen még mindig Massachusettst nevezem otthonomnak. Ez mindig is így volt. A kollégáimnak azt mondom, massachusettsi vagyok, noha már tizenöt éve Kaliforniában élek. Amikor a híreket nézem, a helyi időjárás-előrejelzések közül az északkeletit figyelem. Irigylem az öcsémet, aki bebarangolta az egész világot, és az isteni gondviselésnek köszönhetően ismét otthon telepedhetett le.

De hát Joley-nak mindig minden olyan könnyen ment.

Egy sirály vijjogva lebeg fölöttem. Hatalmasnak, természetellenesnek látom, ahogy csapdos a fejem fölött a szárnyaival. Aztán a víz alá bukik, csőrében a zsákmánnyal bukkan fel, és elrepül. Arra gondolok, milyen csodálatos, hogy ilyen könnyedén tud mozogni a levegő, a víz és a föld között.

Amikor gyerekek voltunk, a szüleink az egyik nyáron házat béreltek Plum Islanden, Massachusetts északi partjainál. A ház kívülről várandósnak látszott, a fölső, aprócska torony alul hagymaformájú alsó szintté terebélyesedett. Piros volt, már ráfért volna egy festés, belül cirmos cicák és a tengeri világ érdekességeinek bekeretezett poszterei díszítették. A jégszekrény századfordulós relikvia volt ventilátorral, motorral. Joley meg én kevés időt töltöttünk a házban, hét- és tizenegy évesek lévén – így, ebben a sorrendben. Már reggeli előtt a szabadban voltunk, és csak akkor mentünk be, amikor úgy látszott, az éjszaka beleolvad az óceánba ott, amit mi a telkünk végének tekintettünk.

Nyár vége felé azt beszélték, hurrikán közeleg, és akárcsak az összes többi gyerek a környéken, mi is beúsztunk a háromméteres hullámok közé. Álltunk a parton Joley-val, és néztük, ahogy vízoszlopok emelkedtek ki az óceánból, akár a tornyok. A hullámok incselkedtek velünk: Gyertek ide, gyertek csak, nem bántunk benneteket! Amikor kellőképp összeszedtük a bátorságunkat, Joley meg én kiúsztunk a hullámokon túlra, azután hason visszalovagoltunk rajtuk, és olyan erővel csapódtunk ki a partra, hogy többmaroknyi homokkal lett tele a fürdőholmink. Aztán Joley sehogy sem bukkant megfelelő hullámra. Több száz méterre kinn lebegett az óceánon, minden erejét megfeszítve úszott, de hétévesen ezzel az erővel még nem sokra jutott. Gyorsan elfáradt, én meg ott álltam, a lábamat betemette a partról visszaáramló víz, és csak néztem, ahogy a rémisztő hullámok kerítést alkotva, elválasztanak minket egymástól.

Olyan gyorsan történt, hogy senki nem vette észre, sem a többi gyerek, sem a szüleik, de amint Joley sírni kezdett, lebuktam a víz alá, és addig tempóztam, amíg jóval mögé nem kerültem; felúsztam a felszínre, átkaroltam őt, és teljes erőmből beleúsztam a következő hullámba. Joley nyelt egy kis homokot, amikor fejjel előre landolt a sziklás tengerparton. Apu kijött értünk, kérdezte, hogy mi a francot csinálunk odakinn ebben az időben. Joley-val megszárítkoztunk, és a házikó keresztben leragasztott ablakai mögül figyeltük a hurrikánt. Másnap ragyogó, napsütéses volt az idő, s ez így is maradt a nyaralás végéig, de én nem mentem be többet a vízbe. Legalábbis mélyebbre nem, mint ahol a mellkasomig ért, és ez a mai napig így van. A szüleim azt gondolták, a hurrikán ijesztett meg, de egyáltalán nem erről volt szó. Nem akartam olyan könnyen felkínálni magam annak a lénynek, amely kis híján elvitte az egyetlen családtagomat, akit szerettem.

A víz felé araszolok, próbálom nem eláztatni a cipőmet, ahogy belelógatom a csuklóm, de persze nem sikerül. Elég hideg ahhoz képest, hogy július van, és jólesik ott, ahol még mindig ég a bőröm. Ha messzire beúsznék, ahol már ellep a víz, az megnyugtatná azt a részemet, amely gyűlölködik? Amely kezet emel a másikra?

Nem emlékszem arra, mikor először megtörtént velem, de Joley igen.

Rebecca hangja zökkent ki a gondolataim közül.

– Anya, mondd el, mi történt! – kéri.

Szeretnék elmondani neki mindent, a legeslegelején kezdeni a történetet, de van, amiről jobb nem beszélni. Így beszámolok a cipősdobozokról és Oliver felvételeiről, a kiszakadt kartonról, a széttört bálnaszilamintákról, a tönkrement aktákról. Elmondom, hogy megütöttem az apját, de azt nem, mit mondott nekem Oliver.

Rebecca arcára kiül a döbbenet, és látom, fontolgatja, higgyen-e nekem vagy sem. Aztán elmosolyodik.

– Ennyi? Azt hittem, valami igazán jelentős dologról van szó. – Óvatosan a homok felé nyúl, és egy darab száraz algát tekerget az ujjai köré. – Meg is érdemelte.

– Rebecca, ez az én bajom, nem a tiéd – válaszolom.

– Na de ha egyszer megérdemelte – köti az ebet a karóhoz.

Nem igazán tudok vitatkozni vele.

– Hagyjuk is.

Rebecca törökülésben leül a homokba.

– És visszamész hozzá?

Sóhajtok egyet. Hogy magyarázza el az ember a házasság mibenlétét egy tizenöt évesnek?

– Nem lehet csak úgy fogni a motyónkat és elrohanni, Rebecca. Apád és én elköteleződtünk egymás mellett. Különben is, nekem van egy állásom.

– Magaddal viszel, ugye?

Megrázom a fejem.

– Rebecca.

– Egyértelmű, anya! Térre van szükséged – Rebecca itt széttárja a karját –, hogy nyugodtan át tudd gondolni, mi történt. Miattam meg ne aggódj! Mindenkinek ezt csinálják a szülei. Átgondolják a dolgokat. A különválás korát éljük.

– Ez nevetséges. És akkor sem vennélek el apádtól, ha tényleg különválnánk. Az ő lánya is vagy. Figyelj, mondd meg nekem őszintén, mivel érdemelte ki az apád, hogy elhagyd? – kérdezem, és szigorúan nézek rá.

Rebecca felvesz egy kavicsot, éppen kacsázáshoz valót, és az hatot, nem, hetet pattan a vízen.

– Miért, mivel érdemelte ki, hogy vele maradjak? – néz rám, és felpattan. – Menjünk most, amíg még le tudjuk rázni! Tudós, és nyomkövetéssel keresi a kenyerét, szóval a lehető legnagyobb előnyre lesz szükségünk. Bárhová mehetünk, bárhová! – Rebecca a parkolóra mutat. – A pénztartalékaink szűkösek, be kell osztanunk, amink van. Fel tudom hívni az uszodában Mrs. Nultyt, hogy mononukleózisom lett, te pedig felhívhatnád a főnököd, hogy elkaptad a mononukleózist tőlem. Bármiben benne vagyok, csak autóval menjünk tovább. Tudod, a légi közlekedéssel van egy kis gondom… – Szavai kuncogásba fulladnak, aztán elindul felém, térdre zuttyan a homokban. – Na, mit szólsz, anya?

– Szeretném, ha most meghallgatnál, és nagyon odafigyelnél minden szavamra! Érted, mi történt ma délután? Megütöttem… az… apádat. Nem tudom, mi jött rám, vagy hogy miért csináltam. Elvesztettem a fejem. Lehet, hogy megint megteszem.

– Nem fogod.

Sétálni kezdek a parton.

– Nem tudom, mi történt, Rebecca, de olyan dühbe gurultam, hogy ilyet tegyek, és tudod, mit mondanak, ezek a dolgok újra meg újra előjönnek; ez egy körforgás, ami öröklődik, tudsz követni? Mi van, ha véletlenül megütlek téged? – Mintha köveket köhögnék fel, úgy hagyják el a számat a szavak. – Mi van, ha megütöm az én kicsikémet?

Rebecca átkarol, a mellkasomhoz szorítja az arcát. Érzem, hogy ő is sír. A röplabdaháló közelében valaki felordít: „Haver, így kell ezt!”, míg én magamhoz ölelem.

– Sose tudnék félni tőled – mondja Rebecca olyan halkan, hogy egy percre azt hiszem, az óceánt hallom. – Biztonságban érzem magam veled.

Két kezembe fogom az arcát, és arra gondolok: ezúttal képes vagyok változtatni bizonyos dolgokon.

Rebecca átölel, a kezét ökölbe szorítja, és kérdeznem sem kell, mit szorít ilyen erővel: a lányom a jövőnkbe kapaszkodik.

– Fogalmam sincs, hova mehetnénk – mondom neki. – De a nagybátyád majd tudni fogja.

Ha Joley-ra gondolok, könnyű megfeledkeznem Oliverről. Az öcsém a világon az egyetlen ember, akire tényleg rá mertem volna bízni az életem valaha is. Egyek a gondolataink, befejezzük egymás mondatait. És mivel ő ott volt, amikor ez az egész elkezdődött, megérti majd.

Hirtelen kibontakozom Rebecca öleléséből, és nekiiramodom a tengerparton, száll mögöttem a homok, úgy, mint Joley-val régen. Hiába futsz, úgyis megtalállak, gondolom. Így igaz, de megpróbálhatok elbújni. Elakad a lélegzetem, szúr az oldalam, és ez a fájdalom, ez a csodálatos fizikai fájdalom, amelyről pontosan tudom, micsoda, arra emlékeztet, hogy mindennek ellenére mégiscsak élek.