Székely László

„A jó mostoha történetét
még nem írták meg…”

Székely László

„A jó mostoha történetét még nem írták meg…”

© Székely László, 2021

© Papp Zoltán János, 2021 (Előszó)

© Légrádi Gergely, Nagy Ágnes, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

A kötetet lektorálta, irodalmi részletekkel
gazdagította és az Előszót írta

Papp Zoltán János

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Borítófotó: Babits Mihály, Török Sophie és Babits Ildikó
Esztergomban, 1930. július 6-án. Tanner Béla felvétele.

Országos Széchényi Könyvtár Kézirattár,
Fond In/2289/111.

A képmellékletben látható dokumentumokat
Budapest Főváros Levéltára engedélyével közöljük.

Felelős kiadó Rados Richárd • Felelős szerkesztő Schultz Judit

Szerkesztő Légrádi Gergely, Nagy Ágnes • Kötetterv és tipográfia Sipos Géza •ISBN 978-963-475-475-6

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

M(agister) L(udi) Vékás Lajosnak 80. születésnapján

„…árnyékát ki-ki nem lépheti át, üveggyöngyjátékos mást, mint üveggyöngyjátékot nemigen írhat.”

Hermann Hesse: Az üveggyöngyjáték
Fordította: Szabó Ede – Vajda Endre

Tartalom

Előszó

Szerkesztői jegyzet

1 Hogyan kezdjünk el egy történetet? – Szerzői dilemmák, amelyek azért az olvasóra is tartoznak

Jegyzetek

Előszó

Irodalomtörténet-írás jogi köntösben

A kötet, amelyet az olvasó a kezében tart, Székely László régóta dédelgetett tervének megvalósulása: Babits Mihály özvegye, Török Sophie és nevelt lánya, Babits Ildikó fokozatosan megromló viszonyának pereskedésbe torkolló konfliktusát mutatja be. Az irodalom történetéhez szorosan kapcsolódó, mégis határterületen járó, sajátos jogászi szemléletmóddal megírt könyv izgalmas szerkezetet követ. A bevezető részekben regényesített életrajzi elbeszélésekkel találkozunk: a szűkebb Babits család tagjainak, a kötet „szereplőinek” bemutatásával.

A fejezetek az írói találékonyság eredményeként egy drámai mű struktúráját követik, míg a Babits család egyes írásai (részletek versekből, novellákból, esszékből, emlékezésekből és napló-, illetve naptárbejegyzésekből) a lap alsó harmadára rendezve, eltérő betűtípussal jelennek meg. Ezek szerepeltetése érzékeny megvilágításba helyezi a jogi aktusokat, ellensúlyként szolgál, méghozzá a sokszor rekonstruálhatatlan valóság irodalmi vetületeként.

Székely László jogászként finom érzékkel nyúl életrajzi problémákhoz akkor, amikor irodalomtörténeti összefoglalót ír a Babits családban történt jogi esetek elé, köré. Műve nem az irodalmi művek értékét vizsgálja, hanem az irodalomtörténet-írás egyre marginálisabb helyére szoruló biografikus hagyományt követi; annak is újabb, többek által képviselt, olvasmányosabb és érdekesebb retorikát megvalósító válfaját.

Az élet sokszor megadja – mintegy ellentételezésül – a balsors szomorú képe mellé annak vigyori arcú torzképét is, hogy könnyebb legyen elviselnünk nehézségeit. Valahogy így érezhet az olvasó is, amikor a peranyag olvasása közben fel-felsejlő tragikum képei elé olykor a komikum maszkjai kerülnek. A „kleptomániás” Babits Ildikó, aki „nem méltó a Babits névre”; az „idegbeteg” vagy éppen a „hülye” Babitsné (a névadó maga Ildikó) olyan vígeposzi jelzők, melyeknél jobbat Csokonai vagy Petőfi sem találhatott volna. Azt pedig, hogy milyen jelzők illenének a tanúként megszólaló, kisebb formátumú szereplőkre: a társalkodónőre, a házgondnokra, a bejárónőre vagy éppen arra a Keresztény Lajosra – az Ildikó által el- és felcsábított lakásbitorlóra –, akinek már a neve is ironikusan cseng, azt már maga az olvasó dönti el. A tragikusra hangolt életregény ennél is figyelemre méltóbb kontrasztja, ahogy az egyik oldalon megjelenik Babitsné memóriazavara, befolyásolhatósága, epilepsziás rohamai, magatehetetlensége és magárahagyottsága, a másik oldalon pedig a Babits lány elhanyagoltsága, lecsúszása, éhezése, kényszeressége és hangulatingadozása mutatja meg magát.

A fentiek ellenére a kötet egyik főszereplője az a Basch Lóránt, aki az irodalmi kurátor Babits, majd az ő halála után a barát Schöpflin Aladár mellett a sok nehéz sorsú írónak megbecsülést és támogatást nyújtó Baumgarten Alapítvány kurátora volt. Basch régi, hűséges harcostársként fő feladatának tekintette a nagy író irodalmi és jogi örökségének biztosítását, amit annál is inkább érezhetett kitüntetett feladatának, mert az ötvenes éveknek az irodalompolitikai horizontjáról és olvasandó kánonjából kezdett kikopni Babits neve. A mából visszanézve úgy tűnik, hogy Basch azt érezte, voltaképpen Babits Mihály védelmét látta el, így az ő emlékének és hagyatékának méltó megőrzése érdekében tevékenykedett. Éppen ezért addig a pontig volt csak hajlandó kompromisszumokra, amíg nem látta veszélyben a Babits-hagyatékot (amelyre talán sem Török Sophie-t, sem Babits Ildikót nem tartotta igazán méltónak).

Székely László jó érzékkel emeli ki Basch Lóránt alakját a jogi és irodalmi szereplők közül, hiszen ő az, akit a szövegekből rekonstruált dráma elejétől a végéig a Babits-életmű védelmének célja hajt, és aki mellett szinte minden felvonásban kicserélődnek a szereplők.

Egy nagy író özvegyének és a szerzői jogok várományosának, fogadott lányának ütközeteit tartja kezében az olvasó? Vagy ők csak bábfigurák, akikkel magasabb érdekeket képviselő, narcisztikus jogászok játszadoznak, miközben a második világháború szörnyűségeiből, a zsidóüldözésből, a szovjet felszabadításnak elnevezett megszállás élményéből éppen csak átléptünk a kommunista puccs utáni véres időszakba? Az ügy megy és megy tovább, mint egy regényfolyam, melynek hosszú fejezetei, emlékezetes dialógusai és fordulatokban bővelkedő konfliktusai egymást követik, míg ezt a folyamatot meg nem szakítja Török Sophie – ha nem is váratlan, de mindenképpen korai – halála, majd az 1956-os forradalom és szabadságharc, hogy aztán évekkel később jusson nyugvópontra.

E roppant anyagban a szerkesztő-író Székely László nagy gonddal teremt nemcsak időbeli, de logikai rendet is. A peranyagok szövegeit sokszor emendálja, a laikus olvasó számára is érthetővé, követhetővé teszi, és így munkája mindenképpen számot tarthat a nagyközönség érdeklődésére. A főleg gépiratban hozzáférhető teljes szöveggomolyagot finom kézzel választja szálaira, bogozva-hüvelyezve a jogász stratégák sokszor krimibe illő attitűdjeit. A jogi ügymenetek néhol párhuzamosan futó, többször elakadó, illetve vissza-visszakunkorodó üteméből az értelmező átvezetéseknek köszönhetően – melyekből egy idő után az olvasó talán még többet is szeretne – ő készít végül összefüggő kottát. Kimondhatjuk: partnerként kezeli az az olvasót, aki így nagyobb teret kap az értelmezésben, és Székely csakis addig megy, ameddig a szövegek engedik.

Kik lehetnek e könyv olvasói? Van-e olyan célzott olvasóréteg, amelynek különösen ajánlani lehet? Bízom benne, hogy minden olvasni szerető érdeklődő találhat benne örömet. Az ajánlott olvasói körök közül viszont hadd emeljem ki a Babits-kutatásban részt vevő irodalomtörténészeket, akiknek régen várt csemegét jelent ez a hiánypótló forráskiadás. Bátran ajánlható ez az írás a jurátusok, jogtörténet iránt érdeklődő jogászok és a jog területe iránt fogékony laikusok számára is. Végül, de nem utolsósorban a női irodalom iránt gender-, feminista vagy pszichológiai alapon érdeklődő olvasók is bőséges adalékot találhatnak itt az egyik legjelentősebb nyugatos írónő nem éppen ismeretlen végnapjainak kiegészítéséhez. Úgy az irodalomtörténeti érdeklődésű széles olvasói közönség, mint az irodalomtudomány professzionalistái mintegy hozzáolvashatják a nagy író árnyékában élt nőalakok pereskedését ahhoz a babitsi szenvedéstörténethez, amelynek orvosok által írt lapjaiba[1] is csak néhány éve tekinthetünk bele.

Talán nem naiv optimizmus azt gondolni, hogy az ember szeretteiben is, (jog)utódaiban is tovább él egy darabig, de ha rangos íróról van szó, úgy bizonyára műveiben, a jövő olvasóinak hosszan tartó emlékezetében is. Babits esetében azonban az írói név és az emberi nagyság együtt adja ennek a továbbélésnek a ritka hitelét. Kérdés, hogy újabb nézőpontok és történeti adalékok közzétételével mennyiben érintjük, mennyire karcoljuk fel ezt a szoborrá merevedett ideált.

Papp Zoltán János

Szerkesztői jegyzet

Tekintettel a könyv szövegének az Előszóban is említett nyelvistilisztikai kétarcúságára, sajátos szerkezeti modellt alkalmaztunk, melyet jól megkülönböztethető tördeléstechnikával és eltérő tipográfiával jeleztünk annak érdekében, hogy az olvasó számára könnyebben kezelhetővé és kézikönyvszerűen használhatóvá váljon a kötet.

A Székely László író és sajtó alá rendező tollából származó szövegkorpuszt margótól margóig terjedő sortöréssel, főszövegként jelenítettük meg. Ez a szövegtest áthidaló, átvezető, értelmező kommentárokat is tartalmaz, ugyanakkor fontos funkciója a nagyobb terjedelmű forrásszövegek esetében azok tagolása.

Szélesebb oldalsó margót kaptak a Székely László által sorba rendezett és kommentált jogi és irodalomtörténeti forrásszövegek. Ezeket a szövegközléseket minden esetben idézőjel vezeti be. A már korábban megjelent irodalomtörténeti szövegeket (emlékezéseket, biográfiai munkákat) a forrásként használt eredeti kiadásokkal megegyező alakban közöljük. A csak gépiratban rendelkezésre álló, eleddig kiadatlan forrásszövegek esetében – idetartozik szinte a teljes peranyag, melynek eredetijét Budapest Főváros Levéltára őrzi – a kisebb helyesírási és elütési hibákat jelzés nélkül javítottuk, illetve a mai helyesírási gyakorlatnak megfelelő formába tettük át (pl. a „cz” páros betűt szimpla „c”-vel adjuk vissza); olykor szavakat kellett értelmező módon cserélnünk vagy szóalakokat módosítanunk, de ilyen esetekben feltüntettük a változtatást. A szövegjavítás során eredeti alakjukban hagytuk meg azokat a szófordulatokat, archaikus jogi nyelvi kifejezéseket, amelyek vagy a korszak szellemiségét, vagy nyelvállapotát tükrözik; továbbá azokat, amelyeket a jogászi leleményesség és az egyéni stílus bemutatására alkalmasnak tartottunk.

Papp Zoltán János irodalomtörténész segítségével igyekeztünk a teljes joganyagot irodalomtörténeti kontextusba helyezni. Ezt a célt szolgálja részben az Előszó is. Ugyanebből a célból a szövegkiadás általános gyakorlatát megbontva egy harmadik szövegtörzset képező regisztert is alkalmaztunk: számos helyen a lapok alsó harmadába rendezve különálló bekezdések szólaltatják meg az íróházaspár vonatkozó írásait vagy azok részleteit.

A kötet függelékébe kerültek azok a teljes szövegű tanúvallomások, melyek ugyan relevánsak, de változatlan közlésük a főszöveg által keretezett szövegtörzsben redundanciát és végső soron logikátlanságot eredményezett volna. A közölt szövegek rendelkezésre álló változatának egy részében aláhúzások is szerepeltek. Mivel némiképp bizonytalan, ki, mikor és miért húzta alá a szövegek egyes részeit, ezeket az aláhúzásokat itt külön nem jelöljük. Végezetül kiemelendő, hogy jogi terminusok magyarázata és illusztrációs (facsimile) közlések is segítik az olvasó tájékozódását.

Szerkesztők

Minden idézett peres irat Budapest Főváros Levéltárában lelhető fel HUBFL XXV.4.b. 25 685/1956. (Babits Tibor és társai…) jelzet alatt.

Szerző ezúton szeretné hálás köszönetét kifejezni Kisfaludi András kollégájának és barátjának, aki idejét és energiáját nem kímélve a munka első kritikus olvasójaként a szerző minden, hanyagságából és figyelmetlenségéből származó hibáját a Tőle megszokott – átlagon felüli – alapossággal és precizitással javította.

Ugyancsak köszönet illeti Nagy Évát, aki a szöveg digitális szerkesztésében, kötetté formálásában nyújtott nélkülözhetetlen és pótolhatatlan segítséget.

Székely László

1 • Hogyan kezdjünk el egy történetet?
– Szerzői dilemmák, amelyek azért az olvasóra is tartoznak

Minden elbeszélésnek – azoknak is, amelyek rosszul végződnek – el kell kezdődnie valahol. Az alábbi történetnek is kezdetet kellett tehát választanunk, s eközben dilemmánk nehézségét fokozta a bőség zavara, mert szereplőink életéből több lehetséges eseményt is választhattunk kiindulópontként, amelyek egyaránt alkalmasak lehetnek a szerzői narratívához.

A.

Választhatnánk kiindulópontnak például rögtön Babits Mihály és Tanner Ilona (Török Sophie) 1921. január 15-i házasságkötését, ami meglehetősen váratlanul érte, meglepte környezetüket és a korszak irodalom iránt érdeklődő közvéleményét. Máig rejtély lenne, hogyan sikerült Török Sophie-nak ezt a házasságkötést tető alá hozni, ha nem éppen ő maga számolt volna be naplójában[1] a megismerkedésüktől a frigyre lépésig tartó időszakról.

Kögler Antónia hivatalsegéd és Tanner Béla katonatiszt első gyermeke (később két húga és egy öccse született) 1895. december 10-én látta meg a napvilágot. A család a Józsefváros kevésbé elegáns részén lakott, a Kálvária tér 18. számú gangos ház harmadik emeletén. Az anyai felmenők Sziléziából, az apaiak Svájcból kerültek Magyarországra, így a családban – érthető módon – egymás közt németül beszéltek. Török Sophie anyanyelve tehát a német volt, és csak az iskolában kezdett magyarul tanulni. A helyesírással még ismert írónőként is gyakran adódtak problémái, nemegyszer maga Babits javítgatta kéziratainak nyelvtani hibáit. (Érdekes viszont, hogy a nyelvi adaptációja olyan jól sikerült, hogy később a német nyelvet teljesen elfelejtette, és már felnőttként kezdte újratanulni.[2]) Nem volt jó tanuló, latinból még a pótérettségijén is megbukott (érettségi bizonyítványt, felsőfokú végzettséget nem szerzett), és bár tervezgette, hogy színiiskolát, balettiskolát, moziszínésznői tanulmányokat folytat, ezekből a vágyaiból semmi sem teljesült.

A sors is közbeszólt: apja 1915-ben meghalt, neki és féltve szeretett édesanyjának is munkát kellett vállalnia, hogy öccse és két húga ellátásáról gondoskodhassanak. Számos „utált, kényszerű és fárasztó állások” váltogatása után 1917-ben a külügyminisztérium gazdasági osztályán mint irodai segédtiszt sikerült megkapaszkodnia.

De szívemtől idegen

minden részvét, én önző vagyok! és utálkozva

húzom el vidám szemeimet a szennyes

fájdalomtól. Óh kedves, ki ölelő karokban

védelmet igértél és anyám, ki erős

testedből neveltél és testvér, barát, – mind,

kiket az ég jó örökül adott nekem: – miért

akaszkodtok repkedő ruhámba tragikus

sorsotok gyötrelmes sulyával? Mit

reméltek tőlem? micsoda téves szimat űz

hozzám? hogy könnyel, jajjal és sebekkel

borítva mind utánam sikolttok, hasítva

ijedt idegeimet, hogy már bomlott

lettem köztetek és eszelősen kétségbeesett.

(Török Sophie: XXV. Nyugat, 1926/22.; kötetben: Asszony a karosszékben, 1929)

„Nagyon nehéz életem volt akkor. Apám halála után minden anyagi segítség nélkül maradtunk – bár édesanyám, ez a drága, nagylelkű asszony már két hetes özvegy korában beállt hadügyi díjnoknak […] mégis a főtámasz én maradtam” – írta később. Az önművelésről azért nem mondott le teljesen, erejéből annyira futotta, hogy „sok jó zenét hallgat és olvas, de mindent összevissza, alig valami jót”.[3] Kiútkeresésének labirintusában végül az irodalmi próbálkozások, a versírás kecsegtetett azzal, hogy sikerül a fényre kiverekednie magát. Nagyjából tizenhét éves korából származik első elfogadható verse.[4] Később megjelent néhány alkotása A Hét, a Vasárnapi Újság, az Új Idők, a Képes Krónika című lapokban, de sokat kellett házalnia a szerkesztőségeknél ezért a nem túl bőséges publicitásért. Jól ráérzett, hogy valódi áttörést az hozhatna, ha sikerülne támogatóra lelnie a korszak legprogresszívebb irodalmi orgánumánál, a Nyugatnál.[5] Ebből érthető az az elszántság, amellyel Babitsot ostromolta a huszonhat éves hajadon.

Emellett nem elhanyagolható szempont az sem, amit Koháry Sarolta írt róla: „Lánykorában Ilonka feltűnően szép […] Világosszőke haj, világító bőr, kék szem, rózsaszín gödröcskék, karcsú derék. Minthogy belőle már csak a romokat ismertem és szoktam meg, ez a szépség mindig újra és újra megdöbbentett, amikor a régi fényképeit kezembe adta. A fiatal Ilonkát a férfiak nagyon észreveszik. De barátkozni is tud egyetemi hallgatókkal, vitákban lesi és ellopja ismereteiket, s büszke arra, hogy úgy kezelik, mintha férfi volna. Kétségtelenül önálló egyéniség.”[6]

Török Sophie naplójából megtudhatjuk azt is, hogy az irodalmi érvényesülésre áhítozó fiatal lány két alkalommal levélben fordult Babitshoz, hogy megküldött verseiről a „szerkesztő úr” mondjon véleményt, de az írásbeli válasszal elégedetlenül végül személyesen kereste fel a költőt lakásán, a Reviczky utca 7. alatt. Babitsnál ebben az időben egyik legkedvesebb tanítványa, Szabó Lőrinc lakott, amolyan szívességi albérlőként. Ő fogadta a nőt, mert a házigazda – öltözetét és borotválatlanságát nem érezve ildomosnak – visszavonult a hálószobájába. Az első találkozásról a „fehér pulóveres, nagyon fehér bőrű, nem sovány és nem kövér, természetesen világosszőke hajú” nővel, majd az ezt követő szerelmi kapcsolatukról Szabó Lőrinc – évtizedekkel később – részletesen beszámolt.[7] Török Sophie egy hét elteltével újra felkereste a Reviczky utcai lakást. Komoly biztatást kapott a mestertől is és Szabó Lőrinctől is.

Szabónak végül sikerült elcsábítania a nálánál öt évvel idősebb Babits-rajongót, és a kapcsolat részéről komolyra kezdett fordulni, mert 1920. december 8-án elhatározta, hogy feleségül veszi a lányt, már a kiskorúsága miatt szükséges szülői engedélyeket is beszerezte. 1921. január 7-én történt az az elhíresült „orgia”-eset, amikor Török Sophie mint Szabó Lőrinc vendége Babitsnak és a szintén jelen lévő Komjáthy Aladárnak is megengedte, hogy csókolózzanak vele, és ölelgessék. Napokkal később megesett az a bizalmas beszélgetés Babits és Szabó Lőrinc között, amelynek során Babits a szó szoros értelmében „elkérte” Szabótól menyasszonyát azzal, hogy ő szeretné feleségül venni az erről mit sem sejtő Török Sophie-t. Másnap Szabó Lőrinc telefonon gyakorlatilag megkérte Török Sophie kezét Babits számára. A lány először azt hitte, ugratják, de aztán Babits átvette a kagylót, s személyesen is közölte elhatározását. Aznap este a Centrál kávéházas baráti kör (Schöpflin, Király György stb.) legnagyobb csodálkozására megtartották az eljegyzési „lakomát” a szomszédos Víg Agglegényben, „miután a tökéletesen elképedt I. elvben hozzájárult az egész dologhoz”. Óh, mit ér a hús únt mezítelensége! mily semmi a test!

Jobb szerelem, szégyellt lelkünk tilosáról vetni le a mezt.

Nézd, a Nap fáklyái kihúnytak, homályban a nagy Orgia,

csüggedez a fáradt vendég – be jó lelked érintése ma!

Szomjasan remegnek gondolataink, mint ezerujju fák,

ezer remegő ujj – s nyilt tenger a Semmi – vak part a Világ.

Úgy állunk a parton, mint halálra jegyzett boldog szeretők

meztelen és veszteg állnak és reszketnek a tenger előtt.

(Babits Mihály: A vetkőző lelkek. Nyugat, 1930/22.; kötetben: Versenyt az esztendőkkel!, 1933)

Török Sophie az első találkozást Babitscsal a következőképpen mesélte el: „A szobába lépve nagy meglepetés ért: egy pompás úri szobában voltam, a falak mennyezetig telve drága kötésű könyvekkel, bőrbútor, sezlon, sok párna, mindez meglepően szép volt […] – [Babits Mihály] Tehát ilyen – gondoltam és csodálkoztam, mennyire más, mint ahogy a képe után képzeltem. Ez a fej […] fájdalmasan szelíd fej volt, gyerekesen ártatlan tekintetű szemekkel, nagy meleg jóság és kissé aszketikus komoly tisztaság áradt róla. Azt is mindjárt láttam, hogy nem sokat forgolódhatik nők körül, s egy jólnevelt vidéki kisfiú udvariasságával és zavarával küzd társaságukban. Mély és meghatott hódolatot éreztem iránta, kicsit azt is éreztem, hogy szent!”[8]

Saját narratívája szerint nem mert ravasz asszonyi fegyverrel harcolni Babits bizalmáért, ezért volt szüksége Szabó Lőrinc segítségére: „ehhez a szívhez csak a barát szívén át juthatok”.[9] Ezért a „kalandvágyó, esetlen, zöld ifjút” lelkiismeret-furdalás nélkül igyekezett céljai érdekében felhasználni. Szabó „gyerekes volt és könnyebben kapható ostoba bohémségekre”.[10]

A rapid házasságkötés lehetséges okáról Koháry így vélekedett: „Mihály szerelme hirtelen támadt tűzvész” volt.[11] Amikor 1921. január 11-én az akkor 37 éves Babits a Centrálban formálisan is megkérte Török Sophie kezét, s még ott, a kávéházi asztalnál megbeszélték az összeköltözésük részleteit, mindössze az ötödik alkalommal találkoztak, és alig két hónapja, hogy először látták egymást.

Babits ekkoriban – a Csinszkával folytatott viszonya után – férfiúi önérzetében megbántva érezhette magát,[12] magányba zárkózott, és ugyancsak válságos időszakot élt át magánemberként, művészként és szerkesztőként. Lakásába fogadta tanítványként Szabó Lőrincet és Komjáthy Aladárt, jelképesen kifejezve, hogy lemond a párkapcsolat lehetőségéről. Ady halála után most ő lett a hazai modern irodalom mértékadó személyisége, nem véletlen, hogy a politika is igényt tartott rá. 1919 áprilisában frissen kinevezett egyetemi tanárként megkezdte előadásait, de közben a Nyugatot is szerkesztette, és alelnöke volt a Vörösmarty Akadémiának. A közélet 1919 tavaszi-nyári fordulatai ugyanakkor mélységes aggodalommal töltötték el, mindinkább visszavonult, sőt 1919 nyarán már a kivándorlás gondolata is megkísértette.[13] A hatalomra került fehér kormány hatálytalanította egyetemi tanári kinevezését, kizárták a Petőfi Társaságból. Az igazi haza című írásáért perbe fogták, nyomozó hallgatta ki, és támadták jobbról-balról egyaránt. Török Sophie kapcsolatuk kezdetén jól érzékelte, hogy „az én drága, bolondos Mihályom akkoriban nagyon is komolyan beleélte magát a fáradt, sivár és szomorú öregkor búcsúzó gondolatába – nemcsak akkori beszéde, mozdulatai, de írásai is egy megtépett, agyonfáradt lélek szelíd fájdalmával és fásult lemondásával voltak teli. Ő, aki […] menekült a nőktől, […] őneki volt legnagyobb szüksége az asszonyra, a kifogyhatatlan szeretetre.”[14] Török Sophie Babits kapkodó házasulási indítékait – önmagához is kérlelhetetlen objektivitással – már kapcsolatuk kezdetén is reálisan értékelte: „Sejtelme se lehetett, ki vagyok!, milyen vagyok?. Félt a magánytól, s egy szinte kétségbeesett, gyors elhatározással megkérte az első leányt, aki útjába került, akinek az arca megtetszett, s akihez nyárspolgári tortúrák nélkül a legkényelmesebben hozzáfért. […] Sokszor olyan nagyon fáj ez nekem, hogy el sem mondhatom: nem a sors hozott össze minket, hanem egy ostoba véletlen, nem érdemeim tettek Babits Mihály hitvesévé, […] nem szeretett, nem kívánt, mint egyetlen nőt, aki boldoggá teheti – csak a magánytól menekült, s meggondolás nélkül, teljesen ismeretlenül feleségül vett, csak hogy legyen mellette valaki, s hogy kit vesz el, alig volt fontos […] S itt leszögezhetem azt is, hogy ezután, lassankint meg 24 is szeretett engem, mondhatnám nagyon megszeretett, hiszen ma minden érzésével, minden gondolatával szinte megható módon hozzám kötötte magát.”[15]

B.

Történetünk kezdete lehetne tehát Török Sophie és Babits Mihály közös életének előbb elbeszélt epizódja, de választható más kezdőpont is, például az 1928-as esztendő, amikor színre lép az elbeszélés – Török Sophie melletti – másik főszereplője: Babits Ildikó azáltal, hogy megszületik.

Az újdonsült házasok közös élete a kezdeti években felhőtlenül indult: utazások Itáliában, új lakás, az esztergomi ház megvétele és folyamatos bővítése, élénk társasági élet, kulturális és művészeti reprezentációk eseményei színesítették mindennapjaikat. Babits ekkoriban vált a hazai irodalmi élet kétségbevonhatatlan tekintélyű vezető egyéniségévé, és Török Sophie igyekezett mindenben megfelelni a „nagy ember” feleségétől elvárt konvencióknak. Egy 1927. november 3-án kelt naplóbejegyzése szerint azonban ez egyáltalán nem volt könnyű számára: „Mikor hét évvel ezelőtt átléptem ezt a küszöböt mint Babits Mihály felesége, ifjan, mámorosan, felmagasztosulva, azt hittem, akkor az élet kapui nyíltak meg előttem.

Óh, előrefutós meg visszatérős

lelkem, drága kis ebecském, be félős,

hogy nyomod ottveszik,

ha nem von vissza a szent vágy, a jó láz,

mint bölcs szimat, mint erős, ritka póráz,

az alvó kedvesig…

(Babits Mihály: Józanság. Magyarország, 1923. 12. 25.; kötetben: Sziget és tenger, 1925)

Istenem! mimindent hittem! milyen fiatal, lelkes, sóvárgó lélek voltam, milyen egészséges életöröm kacagott bennem. Én nem vettem észre szédült gyönyörömben, hogy a tébolyda ajtaja csapódott be mögöttem – fiatal, lelkes leányok, kik szerelmes vágyaitokat a szomorú költő ideálnak tartjátok, sírjatok értem, s kik érzelmes sorokat olvastok arról, hogy költő nejének lenni szent és nehéz hivatás, oh sírjatok értem! mert hazugság minden, és az őrültek házának levegőjében semmi emberi érzés nem marad meg – én, aki egészségesen, fiatal szívvel, rajongó életkedvvel léptem ide be, íme roncs vagyok, összetört nyomorult, és semmiért! cél és haszon nélkül Istenem! és nem lehet többé segíteni rajtunk! kísérteties biztonsággal haladunk a halál felé, erőszakos halál felé. A mi éjszakáink borzalma leírhatatlan, nyitott ablak, méreg és kötél kísértése már oly közel dobol a szívünkhöz, oly közel, hogy rémületénél csak egy rémület rettenetesebb – marad-e még bennünk egy szikra ellenállás, egy szikra józan erő? hogy a nyugalmat adó halál kínálgató ölelését elkerüljük.

Óh, őrültek háza. Mindenki őrült, Ady őrült volt, Babits Mihály még titkolja bomlott agyát a külvilág előtt, de meddig? Őrült minden író, Karinthy […] közveszélyes őrült, őrült Kosztolányi és Mikes, őrült Baumgarten – s őrült írók nyomorult feleségei egymás után nyúlnak méreg és kötél után.

Óh kedvesem, nekünk kalászunk nincs: nohát

arassuk örömét a mások mezejének!

Számunkra vett a föld ily sárga, dús ruhát,

s világ gazdái mind a költők és szegények.

Óh kedvesem, be bús gazdák voltunk soká!

De most látod dicső termést adott az Isten!

Tavunkról a ködöt elkapta e sugár

s tükröt vet a világ kiderült lelkeinkben.

(Babits Mihály: Jó termés. Nyugat, 1925/14-15.; kötetben: Az istenek halnak, az ember él, 1929)

Én meddig bírom még, ki tudja? talán azért írom le, hogy ne kelljen hangosan beszélnem, talán lecsillapul, talán ha meghaltam, e segélyért sikoltó ujj a süllyedésben megmarad belőlem.”[16] Bizonyára a sokszor terhes szerepelvárásoknak való megfelelés nyűge is fokozta Török Sophie gyermek iránti mohó vágyát, de minden újabb, eredmény nélkül elmúló hónap újabb sóvár reménytől fosztotta meg[17] 1928-ra már mindkét húga (Antónia és Márta) megszülte második gyermekét: mindketten fiút. Nagyjából ekkoriban elfogadta a kényszerű tényt, hogy minden bizonnyal meddő. Később majd látni fogjuk, hogy a már Török Sophie halála után megindított perben Basch Lóránt – talán pertaktikai okokból – végig kitartott saját verziója mellett, miszerint Babits már a házasságuk megkötése előtt közölte leendő feleségével, hogy ő nemzőképtelen, tehát közös gyermekre semmiképpen ne számítson. Ez vélhetően nem felelt meg a valóságnak.

Török Sophie feltételezhető meddőségének oka egy – még házasságkötése előtti – abortusza lehetett:

„Mindazzal, amit Ildikó miatt szenvedek, egy meg nem született gyermekért vezekelek. Mért nem hoztam világra! Mihály tudott róla és elvett volna a gyermekkel együtt is. […] minthogy a minisztériumhoz kerültem, s a jó állásomat is sajnáltam, hosszú huzavona után itt végül is megadtam magam a főnökömnek.” (Az esemény előtt – kérve, hogy főnöke várja meg, csak egy gyors elintéznivalója van a József körúton – fölment egy egyetemista ismerőséhez, akit rábeszélt, hogy vegye el a szüzességét, hogy ne a főnöke legyen az első.) „Aztán elkapott a vágy, hogy gyerekem legyen. A főnököm nem akarta, nős ember volt. S akkor egy francia novellában olvasott trükkhöz folyamodtam: azt mondtam neki, hogy teherben vagyok. Erre nem vigyázott, és valóban állapotos lettem. Örömmel vártam a jövőt, de a főnököm elkezdett gyötörni és nem hagyott addig, míg el nem mentem a Körútra egy nőorvoshoz. Miért is hallgattam rá. Én öltem meg a saját gyermekemet.”[18] A beszámolót érdemes fenntartásokkal kezelni. Török Sophie 1917-ben került a külügyminisztériumba, huszonkét évesen. Szüzességét vélhetően már korábban elvesztette, és korábbi munkahelyi emléke lehetett ez 1914-1915 tájáról. Az OSZK kézirattárában őrzött naptárak közül a legkorábbiak (1911-1917: nem teljes; 1918-1920: hiányzik) kizárólag azzal a kevert és saját kódrendszerrel megírt gyorsírással vannak jegyezve, amit a neves gyorsírásszakértő, Schelken Pálma sem tudott visszafejteni, pedig vélhetően ezekben sok olyan információ van, ami segítené a tisztánlátást.

De Margit szívét most új félelem kísértette: mi lenne,

ha Gyula váratlanul nem adná meg beleegyezését?

[…]

Ida ekkor Margit elé lépett: Ma elutazom!

– Megjött Gyula írása? – kérdezte Margit meglepetten.

– Nem. De nem várok tovább. A gyerek itt marad, tied.

Én nem vesztegetem tovább itt az időt.

Sokáig nézték egymást csendben, farkasszemet néztek.

Csak a szerződés megkötése után utazhatsz el! – mondta Margit.

– Nem várok.

Margit sokára szólalt meg vontatottan hangsúlyozva szavait: – mondd, el akarod vinni a gyereket? – Ida megrázkódott:

Nem! Margit közelhajolt hozzá:

– Tehát évek múlva. amikor már nemcsak fáj. amikor már megölnél vele. – akkor akarsz értejönni! Azt hiszed, ravasz voltál? Azt hiszed, nem látok a szívedbe? Azért nem akarsz most várni!

[…]

Mikor Gyula beleegyezése megérkezett, már minden elő volt készítve, a szerződést csak alá kellett írni. Míg Ida a szerződés fölé hajolt, hogy aláírja, Margit nem vette le róla szemét. – Ida arckiféjezése most éppen olyan volt, mint abban a percben, mikor az orvos megmondta nekik, hogy elkéstek! Tágranyitott szemeiben ugyanaz a gyermekesen rémült csodálkozás…

A későbbi naptárakban is fel-feltűnnek gyorsírási jegyzetek, amik szintén megfejtésre várnak. Török Sophie naptárainak kiadása jelzi ezek helyét a szövegben, de nem tudta feltárni tartalmukat.

Kétségbeesésében nem látott más megoldást, mint az örökbefogadást, és a sors ismét a kezére játszott. Háztartási alkalmazottjuk, a tizenkilenc éves Bíró Irma egy Török Sophie öccsével[19] folytatott viszony eredményeképpen állapotos lett 1927 nyarán. Török Sophie – a későbbi perben elhangzott tanúvallomások szerint – meggyőzte a terhes cselédlányt, hogy magzatát ne vetesse el, majd rábeszélte Babitsot, hogy a születendő törvénytelen gyermeket fogadják örökbe. Czeizel Endre nem tartja kizártnak, hogy az örökbefogadást egészen a nászig visszamenően Török Sophie menedzselte”.[20] Kétségtelen, hogy a cselédje terhessége körüli ténykedésekben feltűnő aktivitást mutatott: Bíró Irmát 1928 februárjában kiköltöztette húgához, Tanner Antóniához Árpádtelepre, felmentve ezzel a háztartási alkalmazotti feladatok alól,[21] gyakran látogatta, orvosi vizsgálatokra vitte, majd a szülést kórházi ellátás keretében a budapesti Klinikán kívánta biztosítani számára, sőt „a szülésnél Török Sophie is ott kívánt lenni.. .”[22] Ez a terve azonban meghiúsult: március 12-én délután fél kettőkor Árpádtelepen, bába segítségével, két és fél kilósan megszületett Bíró Ildikó.[23] A következő napon Babits Mihály és Török Sophie már meg is látogatták, majd 18-án ott voltak a kis Ildikó keresztelőjén is Rákosszentmihályon (születési anyakönyvi kivonata szerint a gyermek utónevei: Ildikó, Irma, Hajnalka, Antónia[24]).

Indulás előtt Ida arca elé emelte a gyermeket: Csókold meg! Ida összeszorított fogakkal mosolygott, s szemei ferdére húzódtak a régi kedves kifejezéssel. Megérintette a gyermek homlokát: Aztán … ne rosszalkodj ám! Nevetve ment ki az ajtón. Margit ismerte a hangját. Egyszerre tud sírni és nevetni.

(Török Sophie: Nem vagy igazi! Nyugat, 1938. 1. szám)

Március 21-én Török Sophie visszaköltöztette Bíró Irmát az újszülöttel, ám 26-án Babits Mihály szanatóriumba vonult, és két nappal később Török Sophie került kórházba vakbélgyulladás gyanújával, majd bronchitise miatt végül csak április 7-én tért haza az Uzsoki utcai kórházból, de ezt követően is otthoni fekvőbeteg volt. Április 17-én szembesültek azzal, hogy az örökbefogadás árvaszéki eljárásában az apai hozzájárulásra is szükség van,[25] ezért az ügyintézés halasztást szenvedett, 20-án pedig Velencébe utaztak, ahonnan csak május 22-én érkeztek haza. Ez idő alatt a kis Ildikó anyjával Esztergomban tartózkodott, tehát jórészt rejtve a kíváncsi tekintetek elől. A csecsemő Ildikót július 21-én szoptatta meg utoljára édesanyja, ettől kezdve már végleg nevelőszüleivel élt együtt, bár az örökbefogadási szerződés megkötésére csak szeptember 5-én került sor.[26] Ildikó családneve ettől kezdve Babits volt.

A körülmények által keltett szerencsés látszat mindenben Török Sophie „fondorlatait” segítette. Kórházi kezelése, otthoni lábadozása, majd az itáliai utazás után a karján csecsemővel visszatérő feleséget a környezetük újdonsült anyaként könyvelhette el. Bár a legszűkebb baráti kör tisztában volt vele, hogy Ildikó örökbefogadott gyermek, a tágabb közvélemény erről semmit sem tudott. Ráadásul a közeli rokoni kapcsolatnak (hiszen Török Sophie nagynénje volt Ildikónak) köszönhetően a cseperedő Ildikó egyre jobban kezdett hasonlítani az „anyjára”, így idővel még a legmakacsabb kétkedők is elhallgattak.

Pici lélek, Ildikó,

mért nem rikkantsz, kis rigó?

Mit bámulsz oly komolyan?

Szemed-szájad épolyan,

mintha mélyen elmerülve,

egy riadt kis néző ülne,

puha párnás páholyában,

e világ vad szinházában.

(Babits Mihály: Kislányomhoz. 1928. decembere előtt)

A „családi” boldogság tehát kezdetben felhőtlen volt: Babits Mihály mindenhová magával vitte a kislányt, büszkélkedett okosságával, intelligenciájával és gyors logikájával. „Ildikó nagyon-nagyon szerette, és az utolsó percig nem hitte el, hogy nem az igazi apja.”[27]

Török Sophie-nak az „ajándékba” kapott anyaság pszichésen már korántsem volt ilyen könnyen átélhető. Számára az anyaság azonos volt az asszonyisággal, és valódi anyai ösztöneinek, vágyainak kényszerű és végérvényes elfojtása maradandó lelki defektust eredményezett nála, erről szól a majd egy évtized múlva írott kisregénye, a Nem vagy igazi![28] Babits Mihályhoz fűződő kapcsolata is átalakult, nem túlzás kijelenteni, hogy férje irányában frigiddé vált,[29] majd a szerelem helyébe a korlátlan és alázatos szeretet lépett – ez bebizonyosodott Babits súlyos, majd végzetes betegségei során folytatott odaadó ápolási tevékenysége által.

Milyen buták a lányok, a nászéjszakától félnek, hát csak féljenek inkább az első orvos kezétől. Kétségtelen, hogy a lány nem a férfi szerelme által válik asszonnyá, ez csak olyan társadalmi és formai meghatározás, asszony az, aki anya. Gyermektelen asszony közelebb áll a lányokhoz, azokkal ért egy nyelvet és milyen ösztönösen tömörülnek azok a nők, akik már szültek! Milyen rosszul tudják a lányok, mikor azt hiszik, a nagy változás, az asszonyi felmagasztosulás mindjárt az első órában, a szerelem titkainak lelepleződésében éri őket! Attól még csitri marad, naiv, tudatlan és szemérmes. A nagy próbáért a szülőszoba ajtaját kell átlépni, ott kell asszonnyá érni; bölcs, szemérmetlen, mindent tudó és immár semmitől sem rettegő lénnyé…

(Török Sophie: Nem vagy igazi! Nyugat, 1939, 11. o.)

Török Sophie és Babits Ildikó kapcsolata soha nem vált igazi anya-gyermek viszonnyá. Koháry szerint a gyermek szélsőséges szeretet és szigor végletei között rángatva, az idegfeszültség légkörében nőtt fel.[30] Ehhez érdekes adalékként olvashatjuk a Magyar Nemzet 1983. március 8-i számában megjelent olvasói levelet, amelyet dr. Sári Józsefné írt, aki 1931 és 1939 között Babits Ildikó idősebb iskolatársa volt a Szilágyi Erzsébet Leánygimnáziumban, jól ismerte Ildikót, s a vele kapcsolatos emlékeit osztotta meg az olvasókkal: „Magam előtt látom Ildikót, mikor tanítás után mint egy kis eszelős rohant az apjához. Majd feldöntötte. Szerették egymást nagyon! […] Néha szinte tolakodó volt a ragaszkodása. Mikor meglátott a folyosón, »Kismama!« kiáltással rohant vagy csúszkált felém és mindig ő akarta fogni a kezem. »Engem szeress legjobban, mert én imádlak. Csak téged és aput«. Nem tudtam, hogy Ildikó nevelt lánya Babitséknak. »Próbálj más lenni, hogy anya is mosolyogjon« – mondtam. »Nem lehet« – jött másnap. »Még csak nem is válaszol, bezárta a szobája ajtaját.« »Tudod mit, vigyél virágot neki!« Másnap Ildi: »Vittem, zörögtem az ajtaján, hogy anyu nyisd ki, hoztam neked virágot. Anyu kinyitotta és nem örült a virágnak, hanem azt mondta, ilyen hülyeséggel ne zavarjam.« […] Néha panaszkodott. Ő olyan magányos, a »zanyu« nappal alszik, éjszaka dolgozik és a szobáját bezárja. Mesélte, hogy egyszer rázta az ajtót, hogy a »zanyu« beszélgessen vele, jöjjön ki, mire a mama egy nagy pofonnal viszonozta a kérést. Az apjáról viszont mindig rajongva beszélt…”

Aligha szükséges alaposabb bizonyítás, hogy Babits hamarosan bekövetkező betegségei, ápolása, majd az életéért való permanens hitvesi aggodalom a későbbiekben Török Sophie és Babits Ildikó kapcsolatán csak tovább rontott, különösen mert a fogadott lány közben kiskamasszá érett, s még több szeretetet és odafigyelést igényelt volna.

Török Sophie tele volt szorongással és félelemmel a világ előtt igazinak „hazudott” gyermekkel kapcsolatban; erről is szól az említett 1938-as kisregényében, előre megsejtve, hogy a kapcsolatukat szétrobbantó – mondhatni, nukleáris – érzelmi „töltet” már élesítve van: „S most már mindig rejtőzve hazugságok közt és rossz lelkiismerettel kell élni! Mint báránybőrbe bújt farkasnak a bárányok közt! És egyszer jönni fog a nehéz óra, mikor semmivé foszlik minden áldozat, mikor majd vallani kell és szinte védekezni: egyszer a gyermek majd kérdezni fog … és ítélkezni. […] Igaz, a mostoha rossz. A jó mostoha történetét még nem írták meg, ilyen nincs is.”[31]

C.

Kezdhetnénk ugyanakkor történetünket Babits Mihály betegségének, illetve betegségeinek taglalásával is. Aligha lenne helytelen választás, hiszen a szükségképpen borúsabb árnyalatokkal mintegy megágyaznánk a gyászos és jól ismert végkifejletnek.

Márai Sándor írta nekrológjában: „Babits betegségének története a szellemtörténet egyik legnagyobb példája maradt.”[32] Az egész életét végigkísérő betegségsorozat, majd annak betetőzése, a légutat elzáró rosszindulatú daganat emberi ésszel szinte felfoghatatlan kínokat mért az egyre gyengülő költőre – idézte fel az író.

Beteg vagyok, beteg.

Nem írok verseket,

nem zengek éneket…

Csak egypár szót nyögök

vagy inkább köhögök:

beteg vagyok, beteg.

(Babits Mihály: Beteg-klapancia. Nyugat, 1933/1.; kötetben: Versenyt az esztendőkkel!, 1933)

A fényképek és a kortársak visszaemlékezései alapján az alkati gyengeség és a neurotikus hajlam mintegy prediszponálták Babits Mihályt az emésztőrendszeri bántalmakra, melyek először 1922- ben kényszerítették betegágyba. Az epehólyag-gyulladás – magas lázzal, heves fájdalmakkal – szövődménye a sokáig visszamaradt epehólyag-duzzanat és -érzékenység volt. 1923-tól újra gyakran panaszkodott epe- és gyomorfájdalmakra, de szerencsére a karlsbadi ivókúra és a szigorú diéta, illetve a még csak harmincöt éves szervezet jó regenerációs képessége átmeneti javulást hozott számára. 1924-ben aztán vérhast követő sokízületi gyulladással vették fel a Bálint-klinikára,[33] ahol novembertől a következő év január 24-ig kezelték. Ekkor jelentkeztek először torokfájási panaszok a betegnél, és mandulája gennyes volt. 1934-ben vesegörcsrohamok jelentkeztek nála, ezek csak morfium vagy más hasonló fájdalomcsillapító szerek hatására enyhültek.

Meglepő, hogy az egyébként szakszerű és kiváló orvosok közreműködésével folytatott kórházi ápolás során senkinek nem tűnt fel Babits Mihály sípoló légzése.[34] Az elbocsátását követő hónapban a Rádió irodalmi osztályának vezetője egy előadás megtartására kérte fel a költőt, és a stúdióban dolgozó hangtechnikusok vették észre először különös küszködését a levegővételért, ami már nem volt magyarázható az ilyenkor szokásos lámpalázzal.

S az élő fullad és fogoly,

de a halott kimegy, kimegy,

mehet,

mehet,

szabad mezők közé, ahol

fölötte föld, alatta föld,

egészséges szép barna föld,

erek,

terek,

és minden sejtek szabadok

és a halott megéled ott,

míg itt az élő haldokol.

(Babits Mihály: Csövek, erek, terek. Pesti Napló, 1924. 12. 25.; kötetben: Sziget és tenger, 1925)

1935. január 2-án újabb stúdióelőadása közben már valósággal zihálta mondanivalóját az Iliászról. Észlelve a riasztó jeleket Török Sophie eleinte a költő fáradtságában, nikotinos hörghurut, fullasztó belső levegő hatásában igyekezett megnyugtató magyarázatot találni. A fulladás azonban az ezt követő néhány napos pihenő után sem múlt el, majd január 10-én a János-szanatórium[35] orvosai kivizsgálták, és asztmának tudták be a tüneteket. Zavarhatta a helyes diagnózist, hogy Babits Mihályt ismét kiújult vesebántalmai gyötörték, azzal kezelték április és május hónapokban. A költő levegődeficitje azonban változatlan maradt. Szeptemberben, a zsidókórházban[36] végzett első gégetükrözés még semmilyen elváltozást nem mutatott ki, végül azonban az 1937 tavaszán megismételt tüzetes gégészeti vizsgálat[37] megállapította, hogy a nehézlégzést gégeszűkület, azt pedig daganat okozta.

A kórkép riasztó volt: a konzílium többségi véleménye szerint a biztos fulladástól már csak palliatív[38] műtéttel lehetett volna megmenteni a beteget. A végső szót Korányi Sándor mondta ki: hogy az idő ellenük dolgozik. Megfelelő operatőrt végül Rudolf Nissen[39] személyében találtak, aki – Németországból emigrálva – Konstantinápolyban praktizált, és akinek Budapestre hozatalában komoly érdemei voltak Babits Mihály kurátortársának, Basch Lórántnak is.

Nem csak a hangtechnikusnak tűnt fel a furcsa lélegzetvétel, hanem a kis Ildikónak is: „V2 8-kor Mihállyal Studióban, M. előadása Bpest II. hullámon Iliaszról. M. rosszul és sipolva lélekzett, sietéstől, vagy bronchitistől – Ildikó, aki hallgatta a rádiót, itthon avval fogadta: drága apukám, úgy sajnáltalak, hogy olyan nagyon lélekzettél.”

(1935. 01. 02-i bejegyzés;
Török Sophie naptárai 1921-1941. Argumentum, Bp., 2010, II. 601. o.)

Nissen a nem könnyű operációra végül 1938. február 10-én délelőtt 9 órakor kerített sort a Park-szanatóriumban[40][…] A helyi érzéstelenítéssel végzett műtét nagyjából másfél óráig tartott.

Nissen bravúros beavatkozással eltávolította a daganat egy részét, a légcsőbe pedig kanült ültetett, amelyen át a beteg levegőhöz jutott. Azonnal megkezdték a röntgenbesugárzást, később a rádiumkezelést is, ám a daganat sajnos nem bizonyult sugárérzékenynek, noha a gyors növekedést és az áttétek kialakulását a terápia mégis késleltette. Babits Mihály végül április 7-én elhagyhatta a kórházat, 1940 őszére azonban a daganat már olyan mértékben összenyomta a nyelőcsövét, hogy gyomorsipoly képzése vált szükségessé a pépes táplálás érdekében, mert Babits már nyelni sem volt képes.

Az orvosi beavatkozások következtében kétszer is teljes némaságra ítéltetett: 1938. február 10-től március közepéig, majd 1940. október 12-től december 16-ig.

Lelkem kiszikkadt mezején

pár szál virágot keresek

annak ki lelkem lelke és

minden virágnál kedvesebb,

kit boldog lennék boldogan

tudni, álomnál édesebb

életben, s mégis én teszem

hogy az élete csupa seb.

[…]

Tünődöm olykor, édesem,

jobb lesz-e ha már nem leszek?

Lesz-e nyaradnak ősze még

vidámabb, és virága szebb?

(Babits Mihály: [Lelkem kiszikkadt mezején…]. 1938. március)

Ezekből az időszakokból származik a beszélgetőfüzetek több mint 1100 oldalas anyaga, melyek segítségével környezetével írásban kommunikált.[41]

A sugárkezelés után minden erejét összeszedve még elutazott Itáliába, hogy átvegye a Dante-fordításáért neki adományozott San Remo-díjat. 1941 tavaszán már több időt töltött az esztergomi kórházban, mint az előhegyi házában. Állandó orvosi segítségre szorult, kanülcsere, vesekőrohamok, katéterezés, morfininjekciók fokozták gyötrelmeit. Végül 1941. augusztus 4-én halt meg, nem sokkal azután, hogy Esztergomból Budapestre, a Siesta-szanatóriumba[42] hozták.

Babits Mihály és Török Sophie közös életének utolsó három és fél éve „intenzív pokol, kölcsönös kiszolgáltatottság egymásnak. A kései visszaemlékezések, ha óvatosan is, emlegetik Török Sophie gyakorta egzaltált viselkedését, esetenként súlyosabb gyanú árnyékát is rajzolva mögéje, de bármiként történt is, csak hűségének tulajdoníthatunk jelentőséget, annak a konok ragaszkodásnak, amely a szeretett férfi mellé szögezte.”[43]

Jellemző adalék Koháry tollából: „Minden közömbös ismerős látja már Mihály arcán a halált, csak Ilonka nem, mert nem hiszi. S míg ő nem hiszi, Mihály sem lehet bizonyos, mert tükörnél jobban olvas föléje hajoló arcában.

De ha meghalok, kikelek mezitlen

koporsómból, sírom fölé örökre

szobornak állni s maradva örökre

láthatón, mozdulatlan és mezitlen.

Madarak jönnek s szállnak: én csak állok.

A nap kisüt s mosolygok; szürke felhő

árnyékoz s elborúlok, mint a felhő;

s a zápor is sűrűbb lesz, ahol állok.

(Babits Mihály: Síremlék. Az Est, 1925. 11. 01.; kötetben: Az istenek halnak, az ember él, 1929)

Mihály tudta a közelgő percet, de elhiszi Ilonka akaratának, hogy van még idő, mert Ilonka nem engedi, hogy érezze az érkező halál rémületét. […] Az orvos int Ilonkának, hogy kövesse, s ő valami keskeny előszobába utánamegy, borzalmas titkok közeledtét érezve. – Egy-két napja van legföljebb! Nincs egy ép szerve már. Milliónyi daganat van benne. – Jaj! – mondja Ilonka, helyet keresve ájulni vágyó fejének a bolondosan elfordult szekrényszögletek között. – Legyen erős – mondja az orvos –, egy hangot se! – S ő vértelen szájából kiprésel egy illedelmes, polgári mosolyt. Így mennek vissza Mihályhoz.”[44]

Tóth Bálint szerint „minden túlzás nélkül megállapíthatjuk, ha Török Sophie ezekben a nehéz napokban nem áll Babits mellett, lehet, hogy nem születik meg a Jónás könyve […] Az egész magyar irodalom sorsa másként alakul, ha a feleség a szó szoros értelmében nem menti meg – többször is! – a költő életét. […] gondoskodása, aggódó figyelme tartotta életben […]”[45] Mások[46] is elismerik, hogy „emberfeletti küzdelmet” folytatott férje életéért. Mindeközben persze örökbe fogadott lányával, Babits Ildikóval törődnie aligha maradt ideje és ereje. Később súlyosan megfizetett ezért is.

D.

Még mindig a történetkezdés lehetséges módozatain gondolkodva adódna még egy változat: egy utolsó kísérlet, mely után már a pertörténet következik. Kezdhetnénk tehát így is:

Férje elvesztését Török Sophie (negyvenhat éves volt ekkor) hátralévő éveiben nem volt képes feldolgozni és elfogadni. „Ha úgy címezte valaki levelét: özv. Babits Mihálynénak, elsápadt és nem fogadta el a kézbesítőtől. Ha postaládájába dobták a küldeményt mégis, felbontatlanul papírkosárba került. Magánlevél, hivatalos értesítés egyaránt.

Nem vagyok özvegy, nem vagyok özvegy – fuldokolta. – Mihály él, mindennap találkozunk, minden éjjel beszélgetek vele. Ahogy régebben, kikérem a véleményét most is, minden dologban. Amikor írok, fölém hajol. Egyetlen soromat sem hagyja olvasatlanul vagy megjegyzés nélkül. Hát nem érti?” – oktatta ki például Lakatos Istvánt[47]. Négy hónappal férje halála után egy vele készült interjúban is a „tagadás” jeleit mutatta. „Ez az ő lakása, változatlanul; itt élünk. Ő és én meg Ildikó, nem, nincs semmi változás az életünkben…” Ahogy Babits életében a „né”-zés, úgy dühítette most az „özvegy” szó. „Írják azt, hogy Babits Mihályné vagy Török Sophie, ez az én nevem, hát nem tudják, hogy Babits nem halt meg?”[48]

Élete hátralévő idejének nagyobbik részét – mind reménytelenebbül – Babits hátrahagyott kéziratainak és tárgyi emlékeinek rendezési kísérletei töltötték ki.

– Oly érthetetlen és brutális dolgok történnek néha, leveleket, iratokat hoznak nekem ezzel a címzéssel: Özvegy Babits Mihályné. Ceruzával, késsel kivakarom az özvegy szót – miért bántanak ezzel? Írják azt, hogy Babits Mihályné vagy Török Sophie, ez az én nevem, hát nem tudják, hogy Babits nem halt meg?

(Török Sophie: „Tévedsz tolvaj sötétség, én nem alszom…”.
Deák Zoltán riportja. Film Színház Irodalom, 1941/51.)

E szerepe már korábban is tudatosult benne, hiszen 1927-ben úgy nyilatkozott: „Mondhatom, hogy nem valami élvezetes dolog költő feleségének lenni, és én Babits Mihálynak – a költőnek vagyok a felesége. Nemcsak a felesége, adminisztrátora, pénzügyminisztere, titkára, s mindene, amire egy – praktikus életet nem értő – embernek szüksége van.”[49]

„Babits Mihály […] irodalmi hagyatéka valamennyi nemzedéktársa hagyatékához hasonlítva talán a leggazdagabb. Ez a bőség Török Sophie-nak köszönhető: amellett, hogy írói életművét építette, egyre fontosabb feladatának tekintette, hogy Babits életének minden dokumentumát összegyűjtse. Nem volt ebben szakképesítése, de nem is igényelt ilyesmit. A maga szívós, mértéktelen és kissé szeles módján mindent gyűjtött a fontos okiratoktól a kéziratokon, számlákon, napi feljegyzéseken át a színházjegyekig, a levelektől a személyes tárgyakon, emlékeken át az orvosságos üvegekig, játékszerekig” – idézte fel Keresztury Dezső.[50]

Kezdetben Török Sophie egyéb tervei is nagyratörőek voltak: szerette volna megírni Babits életrajzát és a Babitscsal eltöltött évek emlékiratát,[51] tervei között szerepelt még, hogy Goethét fordít, és befejezi félbehagyott regényét Majthényi Flóráról, az elfeledett 19. századi költőnő életéről. Végül mindinkább apadó alkotói erejéből arra futotta, hogy férje jegyzetei alapján revideálja az Oidipusz-fordítások szövegét[52], közreadja a Babits Mihály összes műveinek első kötetét[53] (a tervezett ötből), sajtó alá rendezze a Babits-Juhász-Kosztolányi-levelezést[54], széljegyzeteket írjon a Beszélgetőfüzetekhez[55], és kiadja utolsó verseskötetét (Sirató, 1948),[56] amelynek minden darabja elhunyt férjéhez szól.

Kívánsága az volt, hogy ezekhez az Összes Művekhez semmi se kerüljön, amit ő onnan kihagyott, vagy kéziratban hagyott kiadatlanul. Szent kötelességemnek érzem, hogy akaratát, mely bölcs volt és igényes, mindenben és hű pontossággal tiszteletben tartsam, — de ugyanúgy szent kötelességem az is, hogy akaratával szembeszegüljek, és ne engedjek elveszni kincseiből egyetlen gyöngyöcskét sem.

(Török Sophie: Utószó és jegyzetek.
In: Babits Mihály összes művei I. Franklin, Bp., 1945, 1124. o.)

Mindeközben korábbi életének minden fontos tere, kapcsolata kezdett atomjaira hullani, és megindult a személyiség totális leépülésének útján. Az ostrom után még állást vállalt a Fővárosi Könyvtárban – Babitsra tekintettel alkalmazták –, de feladatát ténylegesen ellátni már nem volt képes. Állandó idő- és pénzhiányban szenvedett. Sirató címmel megjelent utolsó verseskötetével sem tudta kiírni magából legfőbb traumáját, férje elvesztését, így a reá való emlékezés továbbra is teljesen kitöltötte napjait. Két hónappal a háború vége után meghalt legjobb barátnője, Hoffmann Edit művészettörténész (egy katonai teherautó gázolta halálra), de a gyászhírt sokáig nem merték Török Sophie-val közölni, félve, hogy teljesen összeomlik. Régi kapcsolatai jórészt teljesen megszakadtak, szorongásai miatt újabbak kialakítására képtelen volt. Ekkor kezdődtek, majd váltak mind súlyosabbá konfliktusai Babits Ildikóval. A félelmek közé belépett az öregedéstől és a haláltól való félelem is. Élete teljesen beszűkült, betegségek, gyógykezelések váltogatták egymást. Petit mal[57] tünetei gyakoribbá váltak, depressziós, szuicid gondolatok gyötörték. Környezetét, majd saját magát is mind jobban elhanyagolta. Élete utolsó tíz évében már csak néhány régi barát[58] és Koháry Sarolta ápolt vele kapcsolatot. Szorongásának egyik jellemző tünete a telefonbeszélgetések abbahagyásának képtelensége volt, a kapaszkodás a beszélgetőpartnerbe: „Vigyáznom kell, nehogy valamire köszönömöt mondjak, mert akkor azonnal leteszik a kagylót!”[59]

Mindennél többet elárul Török Sophie válságos állapotáról a Babits-relikviák rendezésére való képtelensége, noha hátralévő élete fő hivatásának éppen ezt tartotta. Már férje életében dobozokba gyűjtötte a dokumentumokat, a könyvespolc tetején katonás rendben sorakoztak, felcímkézve, hogy mit rejt belsejük: Kosztolányi, Tudósok, Meghalt magyar írók, Élő magyar írók, Erdélyiek, Külföldiek, Dilettánsok, Rajongók, Érdekes vidéki levelek, Bolondok.[60] Amíg Babits élt, az Attila és a Logodi utcai lakásukban mindennek megvolt a helye, és rend uralkodott. A baj akkor kezdődött, amikor utolsó közös, tágas lakásukat (Logodi utca) Török Sophie a férje halála után eladta (igazából sohasem szerette, csak Babits kedvéért fogadta el), félve jövedelme megcsappanásától és az inflációtól, s egy jóval szerényebb, Jagelló úti (3/A) öröklakást vásárolt (1950- ben ezt is államosították). Döntése nem bizonyult szerencsésnek, Babits könyveinek ugyanis itt nem tudott helyet biztosítani. „Az a könyvtár – a költő minden ismerőse tudta ezt – Babits életének szemefénye, féltett büszkesége volt, fiatal korától kezdve gyűjtögette. Akármi nem kerülhetett fel polcaira… […] Ha személyes tárgyaiból valamit meg kellett volna őrizni és hiánytalanul együtt tartani, ezt a könyvtárat kellett volna elsősorban, írói műhelyének legfontosabb szerszámait. […] Babits halála után a Baumgarten-kuratórium ajánlata igen csábító volt persze. A Sas utcai ház első emeletén akkor évek óta működött már az alapítvány könyvtára, költők-írók találkozóhelye, amelyet életében szívesen látogatott Babits is. […] Az alapítvány itt a Babits hagyaték részére külön szobát ajánlott fel – Török Sophie ezt a lehetőséget ragadta meg. A lehetőség azt jelentette, a kiszemelt helyiséget afféle Babits-múzeumként kezelik majd, ahol nemcsak a könyvek: a dolgozószoba bútorai, apróbb tárgyai is helyet kapnak. Érthető, az asszony örült a megtiszteltetésnek, már amennyire gyásza idején örülni egyáltalán tudott – azt az emlékszobát maga rendezte be, és el-eljárt a Sas utcába, hogy rendben tartsa. A Babits-szoba teljesen zárt részlege volt a könyvtárnak, ide, az özvegyen kívül alig-alig léphetett be más, könyvei nem olvadtak be a két külső terem anyagába. Török Sophie-t nem szabad elítélni, hogy hozzájárult ennek az emlékmúzeumnak a létrehozásához. Nem sejtette, hogy az ostrom alatt az az egyetlen ház omlik majd porig a Sas utcában, amely a költő tárgyi emlékeit őrzi.”

Lakatos István így emlékezett a helyre: „[A Jagelló úti] öröklakás két egymásba nyíló szobából és mellékhelyiségekből áll, a fogadott lány kis cselédszobájából továbbá, ide az előtérből lehet bejutni. A ház a harmincas-negyvenes években épülhetett, nagyablakos, modern otthonok sorakoznak benne. A költő özvegye a külső, tágasabb sarokszobát használja. Derékszögben összefutó két falát ennek egybefüggő, fényes ablaksor, vagy inkább ablakfal töri át, a harmadikat szárnyas üvegajtó, amely a belső szobába vezet. Ez a belső szoba később átalakul mégis Babits-szobává, jóval az ostrom után, amikor Pannonhalmáról visszakerülnek a Babits-hagyaték töredékei. […] Pár száz kötet, a teljes könyvtár nem jelentéktelen hányada, most itt sorakozik ebben a Jagelló úti szobában; bőröndökbe, szekrényekbe zsúfolva pedig a kéziratos anyag. […]

Falfelület, kivált a külső szobában, bútor, polc, kép számára nemigen akadt. A széles kerevet, majdnem az ablak alatt, vibrált a huzatban. A központi fűtés 1947-ben hol működött, hol nem; ha működött is, épp csak lehelt némi langyosságot. A Jagelló úti lakást, az idő tájt, december elején, barátságtalan, rideg otthonnak éreztem.”[61]

Lakatos István tulajdonképpen maga is alig értette, hogyan került az özvegy ügyeinek közelébe. Nem ő ambicionálta, hogy így történjen.

Schöpflin és Basch alapos káderezés után álltak elő ajánlatukkal:[62]

„- Kérem – raccsolta [Basch] –, arra gondoltunk, illő volna meglátogatnia Babits Mihály özvegyét. Hallott már magáról, Török Sophie-nál együtt van most a teljes Babits-hagyaték. Az lenne a feladata, hogy felnyissa a ládákat, kofferokat, és valamilyen ésszerű rendbe rakja a kéziratokat. Elő kell készítenünk egy bővített életmű-kiadást. A munkát Babitsné akarja elvállalni persze, de az ő egészségi állapota oly rossz, hogy segítségre szorul. Kivált a Beszélgetőfüzeteket lenne időszerű megjelentetni, erre akadna vállalkozó máris. Maga elég jártas Babitsban. Volna kedve hozzá?”[63]

Basch és Schöpflin elképzelése persze, hogy 1947-1948 fordulóján kiadható lett volna Magyarországon egy Babits-összes, vagy akár csak a válogatott műveit tartalmazó kötet, alig volt több vágyteli ábrándnál. 1945 után még bő tíz év kellett, hogy Babits újra nyomtatásban megjelenhessen. A most tárgyalásra kerülő események e Babits-életmű kiadását mellőző évtized kezdetére esnek.

Lakatos István így emlékszik vissza a történtekre:

„A dobozokat, bőröndöket, iratgyűjtőket mindenesetre elővettük, 1948 folyamán megpróbáltam valamilyen viszonylagos rendet teremteni a kaotikusan egybehányt anyagban. Ilonka – hadd nevezzem így, hiszen később megengedte, én is valódi keresztnevén szólítsam, ahogy csaknem mindenki, aki közelebbről ismerte – a háború közeledtével férje minden kéziratát sietősen összecsomagolta. Évek múlva alig emlékezett persze, mit hova tett, melyik ládába mi került.

Közös munkám Török Sophieval [!] sajnos nem bizonyult gyümölcsözőnek. Rendkívül rossz lelkiállapotban élt, depresszióból depresszióba zuhant, egy-egy látogató feledtette csak, pár órára, mély csüggedéseit. […]

De be kellett látnia, reményeit nem tudja valóra váltani. Életének értelme mégiscsak az volt, hogy Babits felesége lehetett. A halott nem bocsájtotta el. […]

Nyitottuk föl egymás után a bőröndöket. Költemények szomszédságában regény-töredékek; esszé-fogalmazványok neki írt levelekkel, nyomtatványokkal keveredve, novella-kéziratok lapjai közt számlák, fényképek.

Külön dobozba mindenekelőtt [Babits] verseit szerettem volna összegyűjteni. Valamelyik vers-kéziratra villamosjegy gémkapcsozva. Egy szivarosdobozban két műfordítás variánsai, de tetejükön pezsgősdugó és szépformájú kavics lapult.

A villamosjegyet leveszem. A dugót hova dobjam?

Hogy képzeli? – háborodott fel Ilonka. – A villamosjegyet azért kapcsoltam a versre, mert Mihály a hatos villamoson jegyezte föl első sorait.

Ezerkilencszáz-hányban?

Arra nem emlékszem, de a hatos villamoson.

Fölírom a vers hátára, hogy a hatoson, de aztán a szakaszjegyet vegyük le róla.

Nem, a jegynek rajta kell maradnia, nekem csak arról jut eszembe, hogy mit tudok mondani a versről.

A kaviccsal mit csináljak?

A kavicsot Mihály Brissagoban tette zsebre.

Mikor?

Nem tudom.

És miért a Jacopo da Todi-fordítás fölött van?

Lenyomtattam vele a lapokat.

Tegyük máshova.

Nem lehet, mindig ott volt.

Az iratrendezőben pezsgősdugó is, kavics is nem fér el.

Maradnia kell, így szoktam meg.

[…] Ilonka akkor már teljesen munkaképtelen volt. Járni, mozogni tudott, de figyelmét szellemi munkára kurta percekre tudta összpontosítani csak. Írni egyáltalán nem akart, írás-iszonya vagy írás-görcse támadt. Látogatásaim annyi eredménnyel jártak mégis, hogy kérleléseimre, faggatásomra a Beszélgetőfüzetek homályosabb helyeit itt-ott kiegészítette újabb széljegyzetekkel, sok száz fényképnek hátára dátumokat, neveket írt föl.”[64]

Hasonlóképpen emlékezik Gál István, jeles Babits-kutató is: „Babits halála után özvegye az utolsó három év tetemes kiadásai után nem tudta többé fenntartani a Logodi utcai lakást, és kénytelen volt azt kisebbre cserélni. Ebben a Lékai János téren álló [Jagelló u. 3/a.] társasházban szerzett csöpp lakásban elképzelhetetlen volt a könyvtár és a kéziratos anyag elhelyezése. […] Babitsné szerencsére a neki kedves vagy fontos munkákat, többnyire magyar nyelvű műveket kiválogatta és új lakásában megtartotta. Babits összes kéziratait használt kofferokba csomagolva, de ömlesztve, a pannonhalmi apátság pincéjében helyezték el. A levelezés könyvkötő által erre a célra készített, de általuk megtervezett lexikon-nagyságú könyvtáblákban volt elhelyezve. A kéziratos anyag 1950 körül került vissza Budapestre. 1950-től 1952-ig Schöpflin Aladár és dr. Basch Lóránt megbízásából úgyszólván minden délutánomat ennek az anyagnak a lehető racionális elrendezésével és áttanulmányozásával töltöttem. Török Sophie súlyos emlékezetkihagyása egy-egy név, adat vagy esemény hallatára gyakran feloldódott, s megnyílt mesélő kedve. Ilyenkor nemcsak az előttem ismeretlen aláírású vagy megfejthetetlen szövegű leveleket szedtem elő, hanem az évtizedek során készített rendkívül értékes fényképanyagot is, hogy azonosíthassam a képeken szereplő személyeket az irodalomtörténeti nevekkel.”[65]

Arról, hogy miként kezelte az ekkor már súlyosan beteg Török Sophie a sorstól rábízott becses örökséget, Koháry Sarolta és Keresztury Dezső is rémtörténetnek beillő adalékokkal szolgál: „Először mentem hozzá a Lejtő úti templom tornyára néző lakásba […]. Nagy halom szétszórt holmi között találtam őt a szoba közepén. Ijesztő látvány volt, s rémületem csak fokozódott, amikor megtudtam, hogy ezeket a dolgokat még az ostrombeli fosztogatások idején szórták ide, szekrényekből, ládákból. A harcok után nálunk is így volt […], de azóta két hosszú esztendő telt el.

Ilonka csak félig vett tudomást rólam, közben folyton lehajolt egy-egy darabért: – Nézd, ezt a kalapot akkor viseltem, amikor. ez a Mihály kiadatlan dolgai közül való, rendszerezni kellene. látod, ebből még alakíthatnék. – A felemelt holmik visszahullottak. […]

Csupán szétválogatva akarta helyükre rakni a tárgyakat, naphosszat ült a szoba közepén, de amit estig szétválogatott, este visszakeveredett a többihez.”[66]

Keresztury is hasonló kétségbeejtő állapotokra emlékezett: „Akkor döbbentem meg igazán, mikor megláttam, hogy Ilonka milyen körülmények között őrzi a hagyatékot. Volt egy posztóbevonatú régi biedermeier garnitúrájuk, annak karosszékében fészkeltek Ilonka kedvenc sziámi macskái. Azok alól húztam ki három fontos [Babits-]vers macskapiszoktól erősen szennyeződött kéziratát.”[67]

Török Sophie széthulló életének leginkább szánalomra méltó fejezetét ebből a korszakából mégis a nevelt lányához, Ildikóhoz fűződő kapcsolatának fokozatos megromlása, ellehetetlenülése, majd a vele való teljes szakításig vezető, leginkább talán pszichodramatikusnak nevezhető folyamat jelentette, amelyben aztán a különböző jogi eljárások, perek mind hangsúlyosabb szerepet kaptak, nem utolsósorban Basch Lóránt közreműködésének köszönhetően. A jogi útra terelődő háborúskodás csak tizenkét évvel Török Sophie halála után jutott nyugvópontra – ha lezárását annak tekinthetjük egyáltalán.

Ez azonban már az a fő történetszál, amelynek bemutatására valójában vállalkoztunk.

Jegyzetek

Előszó

1  CZEIZEL Endre, GYENES György, HARMATI Lídia, NÉMETH Attila, RIHMER Zoltán, SIPOS Lajos, SZÁLLÁSI Árpád, „…kínok és álmok közt…’’. Babitsról, szerk. Sipos Lajos, Akadémiai, Bp., 2004

1. Hogyan kezdjünk el egy történetet? – Szerzői dilemmák, amelyek azért az olvasóra is tartoznak

1  TÖRÖK Sophie, Naplóm 1921-ből, OSZK. Kt. Fond III/2699. – TÖRÖK Sophie, Naplójegyzetek, In: „most én vagyok hang helyetted…” Török Sophie Babits Mihályról, szerk. Téglás János, Palatinus, Bp., 2000, 7-52. o.

2  KOHÁRY Sarolta, Török Sophie életregénye, Éghajlat, Bp., 2006, 97. o.

3  KOHÁRY, i. m. 97. o.

4  „Az Új Idők elfogadta közlésre egyetlen versét, az Ilyen, ha a csúcsra értünk címűt.” SIPOS Lajos, Adatok Babits Mihály házasságáról, Dunatáj, 1978/1. 36. o.

5  Miután „1912-től szívós kitartással próbálta megjelentetni műveit […], mindent eldöntő »rohamra« készült.” L. SIPOS, i. m. 34. o.

6  Koháry, i. m. 98. o.

7  SZABÓ Lőrinc, Vers és valóság. Bizalmas adatok és megjegyzések (digitális kiadás javított, kiegészített szövegekkel), Digitális Irodalmi Akadémia -

Budapest, 2011. Petőfi Irodalmi Múzeum; L. még SZABÓ Lőrinc, Emlékezések és publicisztikai írások, Bp., 2003, Osiris, 297.; ill. SZABÓ Lőrinc, Tanner Ilonka és Babits Mihály, 2000, 2014. 7-8. szám.

8  TÖRÖK Sophie, Naplóm., 18. o.

9  TÖRÖK Sophie, Naplóm., 20. o.

10  TÖRÖK Sophie, Naplóm…, 20., 29. o. Ugyanakkor Szabó Lőrinc nem úgy értékelte, hogy őt Török Sophie becsapta volna, s kezdettől csak Babitshoz akart általa közel kerülni, ő ezt soha nem tapasztalta. Szerinte ez csak Török Sophie későbbi „konstrukciója” a történetekről. L. SZABÓ, i. m. 297. o.

11  KOHÁRY, i. m. 113. o.

12  1920. augusztus vége felé értesítette őt Csinszka utolsó levelében, hogy „a napokban megesküdtem Márffy Ödönnel. Új gazdámmal nagyon meg vagyok elégedve.” In: Kedves Csinszka! Drága Mis!. Babits és Csinszka levelezése, szerk. Nemeskéri Erika, Noran, Bp., 2004, 125. o.

13  BABITS Mihály Csinszkához írt XXXVI. levele (július 24. előtt), In: Kedves Csinszka!…, 75. o.

14  TÖRÖK Sophie, Naplóm…, 19. o.

15  TÖRÖK Sophie, Naplóm., 46-47. o.

16  TÖRÖK Sophie, Naplójegyzetek, szerk. Téglás János, Athenaeum, Bp., 1996, 346-351. o.

17  Naptárbejegyzései 1928-ig nagy precizitással örökítik meg menzeszeit és szeretkezéseit. 1928 után a testhőmérsékleteit nem jegyzi tovább, a coitusjelek azonban nem tűnnek el a naptárak lapjairól.

18  KOHÁRY, i. m. 198-199. o.; továbbá PAPP Zoltán János, Török Sophieról és előjegyzési naptárairól, In: TÖRÖK SOPHIE naptárai., 7-78. o. és Török Sophie utolsó évei. Interjú Koháry Saroltával, Beszélő, 2004/9. 9. o.

19  Tanner Béla (1899-1979) bíró. Törvényszéki aljegyző, majd jegyző, 1944-től járásbíró Kispesten, az 1950-es években fényképész kisiparos. Babits tanítványa volt a tisztviselőtelepi főgimnáziumban 19131915 között.

20  CZEIZEL Endre, Aki költő akar lenni, pokolra kell annak menni? Magyar költőgéniuszok testi és lelki betegségei, GMR Reklámügynökség, Bp., 2001, 118. o. Czeizel Babits apaságát sem zárta ki teljes bizonyossággal, hivatkozik többek közt Illyés Gyula egyik naplóbejegyzésére (Naplójegyzetek 1946-1960, szerk. Illyés Gyuláné, Szépirodalmi, Bp., 1987, 103. o.), amely szerint: „[Szilasi] Vilivel Mihályról – miért nem akarta Ildikó előtt felfedni, hogy csak fogadott lánya? Mert lassan-lassan maga is elhitte, hogy övé. (A cselédlány, akitől I. született, egyszerre szeretője volt neki is és Bubinak is, Ilonka öccsének.”

(Helyesen: Pubi, ami Tanner Béla beceneve volt.) L. még CZEIZEL és mások, „… kínok és álmok közt…” Babitsról, s. a. r.: SIPOS Lajos, Akadémiai, Bp., 2004. 80-81. o.

21  CZEIZEL és mások, i. m. 75. o.

22  L. CZEIZEL és mások, i. m. 75. o.

23  „A szülés olyan gyorsan zajlott le, nem volt idő a Pestre utazáshoz.” L. CZEIZEL és mások, i. m. 75. o.

24  Születési anyakönyvi kivonat – Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, Rákosszentmihály község, Azonossági száma: 1589.28 00 32. – 1928. március 19.

Érdekes, hogy noha utólagos bejegyzésként november 5-én feljegyzésre került a Babits és Török Sophie általi örökbefogadás („családneve: Babits”). 1944. december 4-én a gyermeket dr. Tanner Béla („járásbíró, r. kat. vallású 45 éves Bp., II. Margit krt. 19. lakos) magáénak ismeri el. A korabeli családjog, amely a titkos örökbefogadás intézményét nem ismerte, az utólagos apai elismerést ilyen esetben is lehetővé tette.

25  Ez a Nem vagy igazi! c. kisregény alapján kikövetkeztethető. TÖRÖK Sophie: Nem vagy igazi! Nyugat, Bp., 1939, 70-71. o.

26  Jóváhagyás: Budapest Székesfőváros Árvaszéke 34273/4. számú határozatával szeptember 10-i véghatározatával jóváhagyott és kormányhatósági megerősítés céljából a m. kir. igazságügyi miniszter úrhoz felterjesztetett, s ez október 18-án meg is történt J. 2272. szám alatt.

27  Koháry Sarolta nyilatkozata. L. BORGOS Anna, KÁDÁR Judit, Török Sophie utolsó évei. Koháry Saroltával Borgos Anna és Kádár Judit beszélget, Beszélő, 2004/9.

28  „Kétségtelen, hogy a lány nem a férfi szerelme által válik asszonnyá, […] asszony az, aki anya.” TÖRÖK Sophie, Nem vagy igazi… 11. o.

29  Vö. PAPP Zoltán János: Török Sophie naptárai…, 26. o..

30  KOHÁRY, i. m. 134. o.

31  TÖRÖK Sophie, Nem vagy igazi… 79. o.

32  Babits betegségeiről L. még SZÁLLÁSI Árpád, Babits Mihály (18831941) betegségei, In: Szállási Árpád – Gazda István: Ady, Babits, Kosztolányi betegsége, orvosai. A Magyar Tudománytörténeti Intézet tudományos közleményei, 15 […] Magyar Tudománytörténeti Intézet, Budapest, 2014. (Kézirat) http://mek.oszk.hu/05400/05439/pdf/Szallasi_Babitsbetegsegei.pdf

33  A budapesti orvosegyetemhez tartozó, Bálint Rezső belgyógyászneurológus vezette I. sz. Belgyógyászati Klinika, (Bp. VIII., Ludoviceum utca 2.)

34  A jellegzetes kórkép, a stridor a légzés alatt, elsősorban belégzéskor hallható sípoló hang, amely a garat, a gége vagy a légcső részleges elzáródásának a következménye.

35  A János-szanatórium (1912-51) a Városmajor u. 68. alatti épületkomplexumban működött, ahol ma a SOTE Általános Orvosi Karához tartozó Városmajori Szív- és Érgyógyászati Klinika található.

36  Pesti Izraelita Hitközség Szabolcs utcai alapítványi közkórház, a köznyelv rövidésével az ún. zsidókórház (1889-1950); államosítása után 1956-ban Orvostovábbképző Intézetté alakították át, végül 2007- ben az Állami Egészségügyi Központ kialakításával a kórházat be kellett zárni, az épület lepusztult, 2013 óta a fővárosi hajléktalanok egészségügyi ellátását biztosítják itt.

37  A kor legkiválóbb sebésze Winternitz Arnold, majd az ő javaslatára Lénárt Zoltán végezte a vizsgálatot. L. SZÁLLÁSI, Babits…, 26. o.

38  A beteg életminőségét javító (tehát nem a betegség okát megszüntető) műtéti beavatkozás.

39  Rudolf Nissen (1896-1981) zsidó-német származású sebész. 1921-től a müncheni, 1927-től a berlini klinikán dolgozott, majd 1933-tól az isztambuli egyetem sebészeti osztályvezetője volt. 1939-ben az Egyesült Államokba települt át, ahol többek között a New York-i Zsidó Kórház munkatársa volt, majd 1952-től 1967-ig tanszékvezető orvosként dolgozott a Bázeli Egyetemen.

40  A Park szanatórium (Bp. VI., Aréna, ma: Dózsa György út 84/B) 1911- től önállóan, majd a negyvenes években a Liget szanatórium (Bp. VI., Benczúr utca 47.) részeként az 1950. évi államosításig működött.

41  A páratlan filológiai értékű anyagot Belia György adta közre két vaskos kötetben 1980-ban. Babits Mihály beszélgetőfüzetei, I-II. Szépirodalmi, Bp., 1980, 1172. o.

42  Szanatórium a budapesti Kék Golyó és a Ráth György utca kereszteződésénél, ma: Országos Onkológiai Intézet. „Halálát – írta Szállási Árpád – nyilván a daganati áttételekkel járó életerő teljes elfogyása okozta, amihez nagyban hozzájárultak belgyógyászati bajai is.” CZEIZEL és mások, i. m. 151. o.

43  CSÁNYI László, Kettős arckép, Kortárs, 1980/11. 1806. o.

44  Lásd KOHÁRY, i. m. 130. o.

45  TÓTH Bálint, Napló a pokolból, Új Tükör, 1983/48. 32. o.

46  LAKATOS István, Özvegy és leánya, Jelenkor, 1984/2. 129. o.

47  Lásd LAKATOS, i. m. 129. o.

48  DEÁK Zoltán, „Tévedsz tolvaj sötétség, én nem alszom…”, Film Színház Irodalom, 1941/51. In: „most én vagyok hang helyetted…”, 156. o.

49  JAKOBOVITS Sándor, Beszélgetés Babits Mihállyal és feleségével, Prágai Magyar Hírlap, 1927. jan. 1. In: BABITS Mihály, „Itt a halk és komoly beszéd ideje.” Interjúk, nyilatkozatok, vallomások, szerk. Téglás János, Pauz-Westermann, Celldömölk, 1997, 185. o.

50  KERESZTURY Dezső, Babits. Levelek, tanulmányok, emlékek, Zrínyi Nyomda, Bp., 1988, 153. o. (Kereskedelmi forgalomba nem került. Ezt a kis könyvet Keresztury Dezső születésnapjára készítették az 54. sz. Ságvári Endre Nyomdaipari Szakközépiskola és Szakmunkásképző Intézet diákjai, valamint a Zrínyi Nyomda dolgozói.) L. korábban a Babits-centenáriumra megjelenő Fotótéka-sorozat Babits-számát, illetve annak Keresztury által írt előszavát: „.külön tér…külön idő… ”. Babits Mihály fényképei. Ikonográfia, szerk. W. Somogyi Ágnes, NPI, Bp., 1983, 6. o.

51  Ezt a sorozatot éppen csak el tudta indítani: TÖRÖK Sophie, Első szekszárdi utamról, In: Babits Emlékkönyv, szerk. Illyés Gyula, Nyugat, Bp., 1941, 197-206. o.

52  SOPHOKLES, Oidipus király. Oidipus Kolonosban (A Parthenon kétnyelvű klasszikusai 1.), Parthenon (Franklin), Bp., 19422; Babits intenciói és hátrahagyott iratai alapján Török Sophie által revideált kiadás, közreműk. Devecseri Gábor, l. A szerkesztő [Moravcsik Gyula] utószavát., 217-218. o.

53  Babits Mihály összes művei I. Összes versek – írás és olvasás, szerk., utószó és jegyzetek: Török Sophie, Franklin, Bp., 1945

54  Készült egy előszótöredék is, melyet Török Sophie 1944-ben vetett papírra, de a kiadás a háború miatt meghiúsult. TÖRÖK Sophie, Előszó Babits-Juhász-Kosztolányi ifjúkori levelezéséhez, [Töredék], In: „most én vagyok hang helyetted.”, 144-145. o.; L. még Babits-Juhász-Kosztolányi levelezése (Új Magyar Múzeum), Török Sophie gyűjtése alapján szerk. Belia György, Akadémiai, Bp., 1959; Vö. BUDA Attila, JÓZAN Ildikó, SÁRKÖZI Éva, Babits-Juhász-Kosztolányi levelezésének kiadástörténete, In: Kosztolányi Dezső levelezése I.1901-1907 (Kosztolányi Dezső Összes Művei. Kritikai kiadás), szerk. Buda Attila, Kalligram, Pozsony, 2013, 720-775. o.

55  Babits Mihály beszélgetőfüzetei. Í—II. szerk. Belia György, Szépirodalmi, Bp., 1980; Török Sophie kurzívval kiemelt kommentárjaival, megjegyzéseivel ellátva: L. BELIA György, Bevezetés, In: Babits Mihály beszélgetőfüzetei…, I. 20. o.

56  TÖRÖK Sophie, Sirató, Baumgarten Ferencz Irodalmi Alapítvány, [Bp., 1948]

57  Az epilepsziás rohamok enyhébb fajtája, a beteg rövid, általában pár másodpercre tehető időre tudatvesztést szenved, kapcsolata a külvilággal megszűnik, később nem emlékszik semmire. Általában hirtelen kezdődik és végződik.

58  Mikes Klára (Szabó Lőrincné), Kereszturyék, Basch Lóránt.

59  KOHÁRY, i. m. 148. o.

60  SIMA Ferenc, Babits Mihály levelesládája, Színházi Magazin, 1939. ápr. 16. In: Babits M.: ,„Itt a halk és komoly beszéd ideje”., 406. o.

61  LAKATOS, i. m. 130-131. o.

62  Lakatos mint kezdő költő 1949-ben 3000 Ft-os Baumgarten-jutalomban, a megelőző évben 1900 Ft-os, havi részletekben kifizetett Baumgarten-segélyben részesült az alapítványtól. L. A Baumgarten alapítvány. Dokumentumok 1941-1951, V. köt., szerk. Téglás János, Argumentum, Bp., 2007, 46., 265., 284. o.

63  LAKATOS, i. m. 134. o.

64  LAKATOS, i. m. 136. o.

65  GÁL István, A Babits-hagyaték. Tanulmányok, szövegközlések, szélj1-egyzetek, Jelenkor, 1973/11., 999. o.

66  KOHÁRY, i. m. 145. o. (A leírtak 1947-es állapotokat rögzítenek.)

67  KERESZTURY, i. m. 131. o. Az idézett történet 1952-ben történt, ezt követően Keresztury kitartó elszántsággal az Országos Széchényi Könyvtár kézirattárába vitette az özvegynél még fellelhető kéziratokat, ellenérték fejében.