A könyvet ajánlom szeretett férjemnek, Demetri Bettsnek, aki bátorított, hogy megírjam ezt a történetet.

„Ha melletted ezren esnek el, és jobbod felől tízezren, hozzád nem is közelít.”

Zsoltárok könyve 91,7

Damaris Kofmehl: A barlang – Regény igaz történet alapján

© Fátyol Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva

ISBN 978-615-01-2623-4

A mű eredeti, német nyelvű kiadása (2016)

Damaris Kofmehl: Die Höhle – Roman nach einer wahren Geschichte

© SCM Verlag GmbH & Co KG Max-Eyth–Straße 41 71088 Holzgerligen

www.scmedien.de

Fordította: Behrmann Mariann

Szerkesztette: Mihály Emőke

Tördelés: Perneczki Dorottya

Borítókép: Grafikhelden Design Studio

Nyomda: Pannónia Nyomda

www.fatyol.hu

Előszó

Sok drámai történetet vetettem már papírra – repülőgép-eltérítőkről, terroristákról, gyilkosokról, drogdílerekről és bandavezérekről. Van azonban egy téma, amelyhez idáig még közelíteni sem mertem: a második világháború. Egész egyszerűen túl borzalmasnak találom, ami ott történt.

Csodálom az olyan embereket, mint Corrie ten Boom, akik az életüket kockáztatva rejtegettek zsidókat a házukban. Tizennyolc éves voltam, mikor a gyülekezetünkben levetítették az életéről szóló filmet. A mai napig emlékszem néhány jelenetre, meg arra is, hogy az egyiknél elvesztettem az eszméletemet. Nem volt tehát könnyű vállalnom, hogy megírok egy második világháborús könyvet. Valószínűleg soha nem kezdtem volna neki, ha nem jött volna szembe velem ez a történet, amely magával ragadott, és azóta is újra meg újra képes meglepni. Talán azért, mert minden más történettől különbözik, amit eddig hallottam a zsidók második világháborúbeli megpróbáltatásairól. Lojalitásról, bátorságról, hitről, reményről és szeretetről szól. Dokumentál egy esetet, amely bizonyítja, hogy minden nehézség ellenére lehet győzni a gonoszság felett.

A történet helyszíne a mai Nyugat-Ukrajna, ahol a háború kezdetekor kilencszázezer zsidó élt. Közülük csupán ötvenezer élte túl a nemzetszocializmus megsemmisítő gépezetét. Ezen kevesek közé tartozik az a család is, melynek tagjai úgy menekültek meg, hogy közel másfél évig harminc méterrel a földfelszín alatt, egy barlangban rejtőztek. Az ő fennmaradt történetük inspirálta ezt a könyvet. Személyiségi jogaik védelme miatt nemcsak nevüket, hanem a történés helyszínét, a család egyes tapasztalatait, és néhány egyéb eseményt is megváltoztattam. A regény cselekményelemei tehát fiktívek, és az általam bemutatott szereplők kitalált személyek. A történetet az akkoriban Kelet-Lengyelországhoz tartozó Bóbrka városába helyeztem, és beleszőttem a település zsidóságának drámai sorsát is, szemtanúk elbeszélésére és történelmi tényekre alapozva. Ezenfelül megváltoztattam a barlangban elrejtőzött emberek számát és az ott töltött időtartamot is. Kiemeltem közülük az egyik túlélőt, és saját elképzelésem szerint engedtem, hogy újra átélje a sötét idők eseményeit. A Josa Burker nevet adtam neki. Ez az ő története.

1. A lelet

2015 augusztusa, hetven évvel a második világháború után, a nyugat-ukrajnai Bóbrka közelében

Natalie úgy függött beülő hevederében a sötét, tátongó mélység fölött, mint pók a fonalán. A fiatal barlangkutatónő egy óriási, kupolaformájú üregbe ereszkedett alá. Sisakjára erősített karbidlámpája bevilágította a narancs- és citromsárga csíkos, rozsdavörös barlangfalakat. Natalie egy folyóiratban olvasott a helyről, és azonnal elhatározta, hogy a nyári szünetben elutazik az Egyesült Államokból Ukrajnába, hogy saját szemével lássa ezt a barlangot. Barátja, Chris is vele tartott, aki szintén szenvedélyes barlangász volt. A chicagói egyetemen ismerkedtek meg, ahol Chris fényképészetet tanult, mellette szabadúszó fotósként dolgozott különböző folyóiratoknak. Natalie az építészmérnöki karra járt, és akkoriban leginkább játékos, könnyed lakótereket szeretett tervezni.

Az amerikai lány úgy érezte magát a levegőben, mintha egy hatalmas templomba siklana alá. Ahhoz hasonló hódolat vett erőt rajta, mint amikor szentélybe lép. Lent nedves, hűvös levegő és áhítatos csönd fogadta. Három évvel ezelőttig senki sem tudott a barlang létezéséről. Véletlenszerűen fedezte fel egy favágó az erdőben, mikor egy kiforduló gyökér szabaddá tette a keskeny nyílást. Attól kezdve barlangászok vizsgálták és méregették, majd számos útvesztőszerű folyosója miatt Labirintus-barlangnak nevezték el.

Amikor körülbelül húsz méter mélyen elérte a talajt, hegymászó bakancsa bokáig érő sárba merült.

– Leértem! – kiáltotta. Hangja visszaverődött a barlangfalakon. Lecsatolta a beülőt, és körülnézett. Az üreg repülőgéphangár nagyságú lehetett.

– Szédületes! – mormogta döbbenten, majd az örömtől felkiáltott, és piros színű barlangász overalljának oldalzsebébe dugta a kezét. – Csodálatos!

A fiatal egyetemista lányt mindig is lenyűgözte a barlangok varázslatos, titokzatos és rejtett világa, melyet a legtöbb ember soha nem láthat. A mélyben pihennek, vadon és érintetlenül, örök sötétségben és csendben. Soha egyetlen hang vagy napsugár nem hatol le beléjük. Mintha megállna bennük az idő, és a világ idegeskedései és problémái sem léteznének. A sötétség mindent elnyel. Natalie-nak mindig leírhatatlan élményt jelentett ebbe a világba leereszkedni. Legyen az cseppkő- vagy jég-, kő- vagy gipszbarlang, mindegyik egyedülálló. Saját karakterük van, egyedi, leírhatatlan szépségű sziklaformációkkal. Hatalmas függő- és állócseppkövek, türkizkék földalatti tavak, sebes folyók, bizarr cseppkőformációk, óriási jégcsapok, és akkora egybefüggő jégfelületek, hogy korcsolyázni lehetne rajtuk. Vannak barlangok, ahol őskori rajzokat lehet megcsodálni, vagy hatalmas, oszlopméretű kristályokat. Némelyik több mint ezer méteres mélységbe hatol, mások vízszintesen futó gyökérzethez hasonlóan terjeszkednek a föld alatt. A Labirintus-barlang ez utóbbi kategóriába tartozik. Körülbelül harminc méter mély, és folyosórendszere újabb és újabb utakra ágazva terjed szét a karsztos kőzetben. Nyáron ugyanúgy, mint télen, tízfokos állandó hőmérséklet uralkodik benne.

Miután Chris leért Natalie mellé a kupola aljára, Andrej, az ukrán barlangász, leengedte súlyos felszerelésüket, és maga is utána ereszkedett. Andrej magas, vaskos testalkatú, ápolatlan szakállú, szögletes arcú, tapasztalt barlangkutató volt. Mindhárman vállukra vették a vízhatlan, műanyag zsákokat, melyekben köteleket, háromnapi élelmet, elsősegélydobozt és Chris fotós felszerelését szállították.

Az ukrán kutató a sziklafalban található nyílás felé indult, ahol át lehetett jutni abba a labirintusba, melyet a következő hetvenkét órában be szerettek volna járni.

– Mikor első alkalommal ereszkedtünk itt le, azt hittük, zsákutcába jutottunk, míg aztán fel nem tártuk ezt a bejáratot – mondta Andrej. – Eredetileg csak egy kis hasadék volt, de mikor bevilágítottunk, láttuk, hogy széles járat húzódik mögötte. Átrobbantottuk a falat, hogy megnézzük, mit rejt, és nem bántuk meg. Még hatvan kilométerrel beljebb is újabb járatokat fedeztünk fel.

– Felbecsülték már, milyen hosszú lehet?

– Még nem, de elképzelhető, hogy az Optimista-barlangot is felülmúlja.

– Komolyan? – kérdezte Chris.

A kissé délebbre fekvő Optimista-barlang a maga kétszázharminchat kilométerével a világ leghosszabb gipszbarlangjának számít.

– Őrület, hogy ez a Labirintus-barlang egész idő alatt közvetlenül a lábunk alatt volt – mondta Andrej, és gyöngéden megpaskolta a falat. – Egy több évezredes, letűnt birodalom, melyet három évvel ezelőttig ember nem látott.

– Szűz barlang – suttogta Natalie lenyűgözve.

– Igen – felelte Andrej –, és én az elsők között lehettem, aki lejött ide. Biztosan így érezte magát Neil Armstrong is, mikor a Holdra lépett. Indulhatunk?

Natalie és Chris lelkesen bólintottak. Andrej vezette a sort, Natalie ment középen, Chris pedig a végén. Az első tíz méteren jól haladtak. A járat elég magas volt ahhoz, hogy majdnem egyenes testtartással gyalogolhassanak. Utána azonban beszűkült, mint egy üveg nyaka, és négykézlábra kellett ereszkedniük, végül pedig már kúszni voltak kénytelenek. A nehéz zsákokat maguk előtt tolva csúsztak-másztak az agyagos, hepehupás járatban. Meglehetősen fárasztó volt, de Natalie szerette a fizikai kihívásokat. Sportos, magas, vékony lány volt, vállig érő barna hajjal, hegyes orral, és ugyanolyan ambiciózus, mint az apja, aki saját építészirodát vezetett.

Az évfolyamtársaira gondolt, akik most valószínűleg bikiniben fekszenek valahol egy pálmafás strandon, koktélt szürcsölnek, és a nap égeti a bőrüket, de a világ minden kincséért sem cserélt volna velük. Ezerszer izgalmasabb itt lenni.

Délután háromkor indultak el az expedícióra, és négy órával később, csupán négyszáz métert haladva, kimerülten és csatakosra izzadva érték el a bázist. Ezen az alacsony hőmérsékleten komoly problémát jelentett volna a kihűlés, ami akkor következhet be, mikor az izzadság elpárolog, és a test lehűl. Speciális barlangászruhájuk azonban védte őket.

A bázis egy gyémánt formájú üreg volt. Itt táboroztak a kutatók, mielőtt a mélybe hatoltak. Egy tucat ilyen táborhely létezett a barlang különböző pontjain, mert minél több folyosóra bukkantak, annál több táborhelyet létesítettek. Ha éppen heteken keresztül lent voltak, segítő csapatok tartózkodtak az egyes bázisokon. Ők gondoskodtak arról, hogy az élelmiszer- és vízkészletek mindig fel legyenek töltve, és hogy a barlangászok ne veszítsék el a kapcsolatot a külvilággal. Egy háromnapos expedíciónál nem volt szükség ekkora felhajtásra. Andrej, Natalie és Chris a bázison alszanak, másnap felfedezik a közvetlen környékét, újra ott éjszakáznak, a harmadik napon pedig visszatérnek a felszínre.

Műanyag zsákjaikat a sarokba állították, és kimerülten rogytak le a kőből és agyagból kialakított ülőpadokra. Még polcok is voltak az élelmiszer tárolására, meg edények, és egy valamelyest sík asztal. Miközben a gázfőző fölött felmelegített chilis babot vacsorázták, Andrej ujjával elnagyolt térképet rajzolt a vörös agyagpadlóra, és elmagyarázta a másnapi tervet.

– Ez a lyuk a bejárat – fúrta mutatóujját a puha talajba –, és itt van a bázisunk. Ez pedig itt az a rész, amit már feltérképeztünk.

A bázistól indulva egy kört rajzolt az agyagba.

– Innentől – húzott nyilat a bázistól ellentétes irányba mutatva – még teljesen felfedezetlen minden. Ha gondoljátok, mehetünk holnap erre. Hogy milyen messzire jutunk, és mit találunk, azt persze nem tudom megmondani. De ha van kedvetek...

– Persze, hogy van! – vágta rá Natalie rögtön, és oldalba bökte barátját. – Ugye van?

– Hát, ha biztosan visszatalálunk... – felelte Chris teli szájjal.

– Ne aggódjatok, pár méterenként leszúrunk a földbe egy-egy jelzőzászlót, ami a bázis felé mutat. Nem fogunk eltévedni!

– Akkor benne vagyok! – csámcsogta Chris, és még egy tányér főzeléket szedett magának.

Másnap reggel Andrej korán ébresztette őket. Natalie ásítva pillantott a karórája világító számlapjára. Reggel hat óra volt. Azt is elhitte volna, ha tíz órát mutat, vagy ha huszonkettőt. Ebben az állandó sötétségben nem volt mihez viszonyítani, hogy nappal van-e, vagy éjjel. Az ember nemcsak az időérzékét veszítette el, hanem bizonyos mértékben a valósághoz való kapcsolódását is. Úgy tűnt, mintha nem lenne múlt és jövő, csak az itt és most. Minden lassított felvételként történt, mintha alapjában véve máshogy telne az idő, mint fönt, a föld felszíne fölött. Natalie néha elképzelte, hogy egy-egy barlangtúra után, mikor felér, a középkorban, vagy ötszáz évvel később, a jövőben találja magát. És az volt a furcsa, hogy meg sem lepődött volna, ha egyszer tényleg így történik.

Kikászálódott a hálózsákból és nagyot nyújtózkodott, miközben Chris álmosan dörzsölte a szemét mellette. Andrej már a kávét főzte, melynek ínycsiklandó illatára gyorsan magukhoz tértek, és reggeli után el is indultak az ismeretlenbe. A Labirintus-barlang rászolgált a nevére: a jelzőzászlócskák nélkül hamar végérvényesen eltévedtek volna. Minden járat egyformán nézett ki, és pár elágazás után Natalie már abban sem volt biztos, melyik irányból jöttek, noha egyébként különösen jól tájékozódott.

Egy órányi kúszás, csúszás, mászás, tolás, hajlongás és izzadás után Andrej bejelentette:

– Ideértünk. Idáig jutottam el korábban, tovább nem. Ez azt jelenti, hogy innentől kezdve minden lépés, amit megteszünk, első emberi lábnyomnak számít.

– Neil Armstrong üdvözletét küldi – törölgette az izzadságot homlokáról Natalie lihegve –, kíváncsi vagyok, meddig jutunk!

– Meglátjuk. Csak azt remélem, hogy nem zsákutca lesz.

Pár percet pihentek, ittak, majd átlépték a láthatatlan vonalat a fekete lyuk felé, melyben előttük még senki nem járt. Egészen lassan küzdötték magukat előre, hol balra, hol jobbra, hol tolatva, hol hosszú borospincére emlékeztető folyosókon át, hol lapos, szemformájú hasadékokban, hol pedig kéményszerű folyosókon, melyekbe majdnem beszorultak. A fárasztó mászásért lenyűgöző látvány volt a jutalmuk: egy olyan teremre bukkantak, melynek alacsony boltozatát gipszkristály borította. Az átlátszó, barnás fényű kristályok a sziklán különböző irányokba meredeztek, középen pedig csillárként lógtak a plafonról. A karbidlámpa meleg fényétől elbűvölően csillogtak, mint Az ezeregy éjszaka meséiben a királyi trónterem. Natalie-t teljesen lenyűgözte a látvány. Alázattal és büszkeséggel töltötte el a gondolat, hogy ők lehetnek az elsők, akik ezt az elrejtett kristálymennyezetet láthatják.

– Gyönyörű – suttogta. Kicsik voltak, és olyan élesek, mint egy penge. Csak ámult az ezernyi egymásba illesztett, csillogó drágakő láttán. Chris elővette a kameráját, és miután minden elképzelhető perspektívából lefotózta a barlang pompás mennyezetét, továbbindultak.

Dél körül egy érdes és cikcakkos mennyezetű, újabb nagy terembe értek, ahol megpihentek. Andrej azt mondta, hogy egy órát maradhatnak, aztán vissza kell fordulniuk. Natalie szívesen ment volna még mélyebbre, de Andrej ezt nem tartotta jó ötletnek. Öt óra alatt jutottak el idáig, és további ötre lett volna szükségük, hogy visszajussanak. Ez pedig elég egy napra. Kényelembe helyezték magukat, és meguzsonnáztak egy-egy sziklán, hogy erőt gyűjtsenek a visszaútra.

Natalie egy energiaszeletet rágcsálva sétálgatott fel s alá, az érdes sziklák mintázatát és struktúráját csodálva. A hasadékos mennyezet úgy nézett ki, mintha ezernyi éles fűrészlap tapadt volna rá. A föld mélyében látott vad kőzetformák mindig is lenyűgözték. Micsoda szobrász a természet! Még Michelangelo sem tudna versenyezni vele.

Miközben elégedetten nyugtázta magában a délelőtti felfedezéseket, és éppen becsúsztatta az utolsó falatot a szájába, elejtette a csomagolást. Lehajolt, hogy felvegye, ám ekkor különös dolgot vett észre: közvetlenül a lába előtt egy kéz nagyságú, agyagos, felismerhetetlen, fura tárgy hevert. Kíváncsian tisztította meg a sártól, és akkor majdnem rosszul lett: egy cipőt tartott a kezében.

– Te jó ég! – csúszott ki a száján. Egy érintetlen barlangban cipőt találni már önmagában is elég ellentmondásos, de ami még félelmetesebbé tette a dolgot, az a cipő típusa volt. Nem sportcipőt, sem nem bakancsot vagy mászócipőt, hanem egy régimódi, széles sarkú, női cipőt talált. Nem hitt a szemének.

– Ilyen nincs! Gyertek ide! Ezt nézzétek!

A férfiak odasiettek, Natalie pedig megmutatta nekik az elképesztő leletet. Az erősen viseltes cipő bőrből készült, és a levegő magas páratartalmától fekete foltok borították. Egyértelműen nem egy divatos modellnek tűnt, hanem inkább olyannak, amit az idősebb generáció hordana. A három kutató hitetlenkedve csodálkozott.

– Hát ez meg hogy kerülhetett ide?

– Jó kérdés, Chris – felelte Andrej. – Megnézhetem?

Natalie odanyújtotta neki a piszkos lábbelit.

– Kizárt dolog – mondta Andrej halkan, miközben szemügyre vette –, ez nem lehet igaz!

– Nem lehet, hogy egy állat hozta ide? – kérdezte Natalie. – Talán róka?

– Itt nincsenek rókák – felelte Andrej. – Ebben a mélységben már denevérek sem laknak, legfeljebb kis rovarok és barlangi pókok. Azok pedig garantáltan nem hoznak ide cipőt.

– Hát magától aztán biztosan nem sétált le ide – súgta Natalie. – Egyértelműen járt itt valaki előttünk. A barlang felfedezésének időpontját kissé módosítani kell, jócskán vissza kell dátumozni. Ahogy ezt a lábbelit elnézem, sokkal korábbra.

– Ezek szerint a nagyapám mégsem volt olyan bolond, mint ahogy gondoltam – mormogta Andrej a fejét ingatva. – Mindig mondta, van egy barlang a környéken.

– Tehát egy másik bejárat is létezik – állapította meg Chris.

– Valami olyasmi – felelte Andrej. – Mivel soha senki nem talált rá, a nagyapám agyszüleményének tartottam az egészet. De ezek szerint talán csak egy földomlás zárta el, és azért maradt ennyi ideig feltáratlan.

– Igen, de még ha így is van, ki botorkál le ilyen cipőben egy barlangba? Ez teljességgel elképzelhetetlen – esett gondolkodóba Chris.

– Igazad van, elképzelhetetlen. Hacsak nem... – mélázott el a cipőn Andrej, és látszott, hogy eszébe villant valami.

– Hacsak nem... mi? – érdeklődött izgatottan Natalie.

Andrej összeráncolt homlokkal méregette a leletet, és a fejét ingatta.

– Semmi. Csak szóbeszéd.

– Szóbeszéd? Miről?

– Felejtsétek el. Csak hangosan gondolkodtam. Lassan indulnunk kell, hosszú még az út a bázisra –

azzal Natalie kezébe nyomta a cipőt, és visszament oda, ahol előzőleg evett.

Natalie és Chris szeme felcsillant.

– Milyen szóbeszéd? – kérdezte Chris. – Mit tudsz erről a cipőről?

– Semmit – gyömöszölte kulacsát a hátizsákjába Andrej. – Valószínűleg semmi valóságalapja. Legalábbis nem ismerek senkit, aki bizonyítani tudná.

– Aki mit tudna bizonyítani?

– Hát a zsidókat.

– Zsidókat? Miféle zsidókat? – értetlenkedtek a fiatalok.

– Akik a második világháború alatt itt bujkáltak a nácik elől.

A két amerikai döbbenten bámulta a barlangászt.

– Úgy érted, ez a cipő egy zsidó asszonyé lehetett a második világháború idején?

– Mondom, ez csak szóbeszéd. Nincs bizonyíték.

– De úgy gondolod, igaz lehet?

– Hát... egy régimódi női cipő ebben a mélységben... – húzta meg Andrej a hátizsákja zsinegét. – Valamennyire elképzelhető. A háború idején itt nagyon sok zsidó élt. Bóbrkában még gettó is volt. Innen szállították őket Belzecbe, a koncentrációs táborba. Szörnyű dolgok történtek itt.

– Erről nem tudtam – szólt Natalie megilletődötten, és azonnal más szemmel nézett a kezében tartott cipőre. Ami az előbb még egyszerű használati tárgynak tűnt, most hirtelen az emberiség történelmének legsötétebb fejezetéből származó ereklye lett.

– Gondolod, hogy túlélte a háborút az a nő, aki viselte?

– Nem valószínű – felelte Andrej. – Csak nagyon kevesen menekültek meg.

– Azt mondtad, több zsidó is élt itt lent. Hányan lehettek?

– Nem tudom. Azt sem tudom, igaz-e egyáltalán. Őszintén szólva, soha nem foglalkoztam ezzel. Nem idegenvezető vagyok, hanem barlangkutató.

Felvette a hátizsákot, és intett a két fiatalnak, hogy kövessék.

– Mehetünk?

Natalie a karórájára pillantott.

– Szívesen körülnéznék még egy kicsit. Hátha találunk mást is. Mi a véleményed, Chris?

– Benne vagyok. Mennyi időnk van, Andrej?

– Igazából semennyi. Öt óra az út visszafelé, már mondtam.

– Kérlek, csak egy fél órácskát! Ilyen lehetőséget nem szabad elszalasztani – vetette be Natalie a legártatlanabb tekintetét.

A barlangász elhúzta a száját, elgondolkodott, majd levette a hátizsákját, és újra az agyagos földre tette.

– Na jó, fél órát még maradhatunk.

– Köszönöm – fordult Natalie boldogan a barátjához.

– Fényképezd le a cipőt, kérlek, és írj róla egy cikket! Elképednek, ha meglátják, mit találtunk!

– Na, akkor munkára fel! – dörzsölte össze a kezét Chris, és elővette a kameráját.

Natalie pontosan oda helyezte a cipőt, ahol megtalálták. Olyan óvatosan tette az agyagos talajra, mintha porcelánból lenne. Tudatában volt annak, milyen horderejű ez a lelet, és mély tiszteletet érzett iránta. Minden barlang őriz történeteket, de álmában sem gondolta volna, hogy itt egy ilyenre bukkan.

Míg barátja minden irányból körbekattintgatta a lábbelit, Andrej leült a táskáik mellé, Natalie pedig további keresésre indult. Két perc sem telt bele, és már talált is valamit: a lába előtt a földön, félig az agyagban csillant meg ezüstösen.

– Egy ezüstkanál! Ezüstkanalat találtam! – kiáltotta. Úgy ragyogott a szeme, mintha karácsonyi ajándékot bontott volna fel. Odavitte Chrisnek, hogy lefotózza, aztán folytatta a keresést. A talaj minden centijét átvizsgálta. És nem hiába: nem sokkal az ezüstkanál mellett egy zománcos tányérra és egy rozsdás csuporra lelt. Minden jel arra mutatott, hogy ez a hely nem csupán átmeneti szállásként szolgálhatott. Különben miért hozott volna az asszony edényeket magával? Pár méterrel arrébb aztán néhány gombot is talált, meg törött cserépedényeket, azután pedig még egy gyerekcipőt.

– Hihetetlen! – emelte fel csodálkozva. A méretéből ítélve hét-nyolc év körüli gyermek lehetett, aki hordta. Az asszony tehát nem egyedül, hanem a gyermekével együtt rejtőzhetett itt lent. Lelki szemei előtt megjelent egy ijedt édesanya, aki a sötétben a földön kucorog, a karjában síró gyermekét tartva. A hátán futkosott a hideg. Elég filmet látott a második világháborúról ahhoz, hogy tudja, mi történt annak idején a zsidókkal, de egyik film sem volt olyan realisztikus, mint ezek a használati tárgyak, melyek most itt hevernek az orra előtt. Ezek nem kellékek, hanem valódiak. Valódi emberek használták, akik valóságosan itt lent éltek, vagy inkább tanyáztak... halálfélelmükben.

– Hátborzongató – mormogta Natalie magában, miközben odavitte a gyerekcipőt is Chrisnek, aki teljesen belemélyedt a fotózásba.

Andrej úgy döntött, nem üldögél tovább tétlenül. Bement egy oldalfolyosóba, majd hirtelen felkiáltott:

– Ezt nézzétek!

Chris és Natalie a hang irányába indultak. A keskeny folyosón át egy újabb nagy terembe értek.

Andrej egy kis emelvény előtt térdelt, melyen két kő feküdt egymáson, mint két kerek sajt.

– Nézzétek! – mondta a férfi, és eddigi közömbösségét őszinte ámulat váltotta fel. – Tudjátok, mi ez?

Natalie alaposabban szemügyre vette a köveket. Az érintkezési felületük érdes és teljesen vízszintes volt.

– Uramatyám, ez tényleg az, amire gondolok? – kérdezte elhűlve.

– Gabonamalom – bólintott Andrej. – Látjátok azt a lyukat a közepén? Ott szórták bele a gabonát. A kis lyuk az oldalán valószínűleg a forgatókar számára készült, ezen a résen keresztül pedig a megőrölt liszt jött ki.

– Hát ez felfoghatatlan – ámult Natalie. – Ilyet eddig csak múzeumban láttam, vagy kőkorszaki filmekben. Ezek itt tényleg gabonát őröltek?

– Nagyon úgy tűnik – felelte Andrej. – Csak azt nem értem, hogy hozták le ide a köveket. Ötven-hatvan kilónál is nehezebbek lehetnek.

Chris megpróbálta megemelni a fölsőt, de nem sikerült. Egyetlen millimétert sem mozdult.

– Anyám, de nehéz!

Andrej előrehajolt, hogy maga is megpróbálja, de ő sem járt sikerrel.

– Ezt csak egy izomkolosszus tudta ide lehozni!

Natalie a cipőkre gondolt. Az elméletét, amiben eddig csak egy anya és egy gyermek szerepelt, ki kellett tehát egészítenie legalább egy nagyon erős férfival. Lehet, hogy egy egész család talált itt menedéket?

– Mit gondoltok, mennyi ideig éltek itt?

Natalie eddigi rekordja két hét volt, amit egy barlangban töltött, és nagyon örült, mikor újra kint lehetett, és feltankolhatott napfényből. Eszébe jutott, hogy az eddigi feljegyzések szerint a francia Michel Siffre tartózkodott a leghosszabb ideig, mégpedig kétszázöt napig egy barlangban, és miután feljött, azt nyilatkozta, hogy majdnem beleőrült az egyhangúságba és a magányba.

– Mennyire kétségbeesett lehet valaki, ha itt telepszik le? – kérdezte Chris.

– Méghozzá profi felszerelés nélkül – tette hozzá Andrej. – Kötelek, overall, fejlámpa és tapasztalat nélkül. Döbbenet.

– Ide nézzetek! – kiáltotta Natalie, aki közben néhány lépésnyire eltávolodott. – Szerintem ez lehetett a tűzhelyük. Minden csupa korom. Nézzétek!

Igaza volt. Egy lapos, kissé kimagasló kődarab fölött fekete volt a barlang mennyezete. A három barlangász egyik ámulatból a másikba esett. Még Andrejnek is muszáj volt bevallania, hogy megérte tovább maradni. Az a félóra, amit ígért, régen letelt, de még szó sem lehetett visszaindulásról. Túl izgalmas volt a hely ahhoz, hogy az időtervet tartani tudják. Maga a történelem tárult a szemük elé, aminek ők lehettek az első tanúi.

Mélyebbre mentek, és további tárgyakat találtak: gombokat, tálakat, cipőket és egy arasznyi, keskeny vasdarabot, aminek a rendeltetésére nem tudtak rájönni. Mindent összegyűjtöttek, Chris pedig egyenként lefotózta őket.

Mikor Natalie körbesétált abban a helyiségben, ahol a tűzhely állt, és karbidlámpájának meleg fénye a mennyezetre vetült, elállt a lélegzete: vastag, fekete vonalakat vett észre, melyek nem a kőzet mintái voltak, hanem betűk és számok. Valaki szénnel neveket és egy évszámot írt a mennyezetre, de nem cirill betűkkel, ami errefelé használatos, hanem latinnal:

„Burker. Heizel. 1943.”

Natalie libabőrös lett. Itt áll tehát az egyértelmű bizonyítéka annak, hogy a háború alatt zsidók bújtak meg ezen a helyen. És nemcsak mindennapi használati tárgyaikat hagyták itt, hanem a családnevüket is. Micsoda mesébe illő felfedezés a föld alatt, és micsoda kimondhatatlan tragédia van mögötte.

– Chris! – kiáltott Natalie. – Gyere, és hozd a kamerát is! Idenézz! – mutatott a mennyezetre.

Chrisnek is leesett az álla.

– Uramisten! – sóhajtotta megilletődve. – Azta...

– Hihetetlen, ugye?

– Az.

Végigsimította ujjaival az alacsony mennyezetet.

– Belegravírozták a nevüket... 1943. A Burker és a Heizel család élt tehát itt a háború alatt.

– Nem semmi.

Néhány pillanatig csak bámulták mindketten a mennyezetet, aztán Chris felemelte a kamerát.

– Állj ide! – intett a kezével, és belenézett a gépbe. – Kicsit jobbra, közelebb a sziklához! Most állj! Maradj ott, fordítsd el a fejed, és nézz fel a mennyezetre! Így! Pontosan így! – mondta, majd jó néhányat kattintott.

– Chris, Natalie! Indulnunk kéne lassan! – csendült fel Andrej hangja a csendben.

– Jövünk már! – kiáltotta vissza Chris. Nyakába akasztotta a fényképezőgépet, és elsőként mászott vissza.

Natalie még egyszer végigpásztázta a földet, hogy megbizonyosodjon afelől, nem maradt ott semmi, amit ne vett volna észre, amikor egy kiálló sziklánál hirtelen valami megcsillant.

– Jössz már, Natalie?

– Mindjárt – felelte, és letérdelt, hogy közelebbről szemügyre vegye a fénylő tárgyat. Mikor megdörzsölte, látta, hogy teljesen sima a felülete, és aranyszínben csillog.

– Találtál valamit? – nyújtogatta a nyakát Chris.

– Lehet – felelte Natalie –, várj!

Belefúrta ujját a keményre taposott agyagba, és kiszabadította a tárgyat. Egy arany nyakláncot tartott a kezében, szív alakú medállal. Valami rá volt írva, de az agyag miatt nem lehetett elolvasni. Odanyújtotta Chrisnek.

– Nézd meg! Szerintem arany.

Próbálta megtisztítani a medált az agyagtól, többször ráköpött, és overalljához dörzsölgette. Ekkor előtűnt egy szimbólum, stilizált héber betűkkel, melyek cirkalmas N-re és Y-ra hasonlítottak leginkább.

– Két héber betűnek tűnik. Talán monogram lehet.

– Arra gondolsz, hogy kideríthetnénk, kié volt? – gondolkozott el Natalie.

– Hát, több mint hetven éve itt hever – felelte Chris. – Bárkié is volt, már biztosan rég nem él.

– Nem biztos.

– De nagyon valószínű. Hallottad, mit mondott Andrej a környékbeli zsidókról. Gyakorlatilag senki sem élte túl.

– Igen, emlékszem, mit mondott, de mi van akkor, ha Burkerék és Heizelék túlélték? Vagy legalábbis néhányan közülük? Vagy akár csak egyikőjük? Talán pont az, aki ezt a láncot viselte. Natalie fejében kirajzolódott egy kép, ami nem hagyta nyugodni.

– Képzeld el, mi lenne, ha még élnének! Vagy ha a családnevük, vagy a lánc alapján megtalálhatnánk a leszármazottaikat. Talán találkozhatnánk is velük, és első kézből megtudhatnánk, milyen életük volt itt lent. Szédületes lenne, nem?

– Igen, szédületes lenne, az biztos. De szerintem...

– Szerintem keressük meg őket! – mondta Natalie határozottan, miközben az aranyláncot bámulta. – Úgy gondolom, a barlang azért árulta el nekünk a titkukat, hogy napvilágra hozzuk, amit annyi éven át sötétség borított. Szeretném kideríteni, kik voltak ezek a barlanglakó zsidó családok, Chris. Szeretném tudni, mi zajlott itt hetvenkét évvel ezelőtt.

– És mégis hogy képzeled el mindezt?

– Fogalmam sincs. Megkérdezzük az embereket a környéken, kutakodunk az interneten, böngészünk a levéltárakban. Számtalan lehetőség van. Mi a véleményed? Segítesz nekem?

Chris csak bámulta a barátnőjét. Elég jól ismerte már ahhoz, hogy tudta: komolyan gondolja, amit mond. Ambícióban és kitartásban soha nem szenvedett hiányt. És ha egyszer valamit a fejébe vett, akkor senki sem tudta lebeszélni róla.

– Most már tényleg indulnunk kell! – hallották Andrej hangját újra. – Mit csináltok már ennyi ideig?

– Megyünk! – felelte Chris, majd Natalie-hoz fordult. – Rendben, de ne légy csalódott, ha nem járunk sikerrel.

– Szeretlek, Chris! – mondta, és megcsókolta a fiút. Az ujjai közt morzsolgatta a láncot, és egy utolsó pillantást vetett a mennyezetre, meg a szénnel készült feliratra:

„Burker. Heizel. 1943.”

– Megkereslek benneteket! – suttogta, és a tenyerébe zárta a láncot. Azután megfordult, és Chris után sietett.

2. A keresés

A leleteket a helyükön hagyták. Nem tudták volna nyugodt lelkiismerettel magukkal vinni őket. Chris amúgy is mindegyiket tüzetesen dokumentálta már. Natalie egyedül a nyakláncot tette zsebre, mert érezte, hogy az még nagyon fontos darabja lehet ennek a kirakósnak.

Kimerülten és izzadtan érkeztek meg este a bázisra. Miközben a meleg levest kanalazták, egyetlen témáról beszélgettek: a barlangban elrejtőzött zsidókról. Natalie már alig várta, hogy elkezdjen kutatni utánuk.

Másnap kora reggel csúszva-mászva indultak a barlang kijárata felé. Három napot sem töltöttek lent, mégis mikor Natalie átpréselte magát a szűk résen, és kimászott az örök sötétségből a felszínre, a nap olyan erősen tűzött a szemébe, hogy egy pillanatra azt hitte, megvakul, de pár perc múlva aztán újra hozzászokott a fényhez. Nézte az aprócska nyílást, és alig akarta elhinni, hogy ilyen holmikra bukkantak ott lent, a sötétségben. Ki hitte volna, hogy olyan történetet hoznak fel, amelyről eddig senki sem tudott? Ha csak egyetlenegyszer is más irányba fordultak volna valamelyik elágazásnál a bonyolult járatrendszerben, akkor talán örökre felfedezetlen marad az egykor ott élők titka. De a barlang megmutatta nekik ezt a kincset, és rájuk bízta, mintha tudta volna, hogy jó kezekbe adja.

Elsétáltak Andrej terepjárójához, amely a közeli országút mellett parkolt. Kibújtak piros, agyaggal összemázolt barlangász overalljukból, levették a sisakjukat és sáros bakancsaikat, összetekerték a köteleket, majd mindent bepakoltak a hátsó platón levő sárga műanyag zsákokba. Palackból lemosták kezükről és arcukról a piszok nagyját, aztán átöltöztek, és beültek az autóba. Megkérték Andrejt, hogy vigye vissza őket a körülbelül öt kilométerre fekvő bóbrkai szálláshelyükre.

Útközben is kizárólag a zsidókról és a barlangról beszélgettek, meg az ott találtakról. Aztán hirtelen hatalmas durranást hallottak. A terepjáró megrándult, és nagy porfelhőt kavarva tovább zötyögött a köves országúton.

– A fenébe! – dörmögte Andrej, és az út jobb szélére kormányozott. Leparkolt a semmi közepén, egy elhanyagolt, magányos ház előtt. Miután kiszálltak, akkor vették észre, hogy a bal első kerék defektet kapott.

– Hát ez nagyszerű! – csattant fel Andrej, majd Chrishez fordult: – Tudsz segíteni?

Chris bólintott. Levették a platóról a pótkereket meg a szerszámokat, és munkához láttak.

Natalie tétlenül egyik lábáról a másikra állt, és a házat nézegette. A festék már lepergett róla, néhány zsalugáter is hiányzott, és a gondozatlan telket körülvevő kerítés is meglehetősen korhadt volt. Miközben a férfiak a pótkerékkel bíbelődtek, egyszer csak kinyílt a ház ajtaja, és egy öreg, bottal botorkáló, remegő apóka lépett ki rajta. Jóval kilencven fölött lehetett, legalábbis Natalie annyinak nézte, ritkás ősz haja és ráncos arca alapján. Szája széle lekonyult, mint egy bulldognak. Elbotorkált a rozsdás levelesládáig, kinyitotta, majd visszacsukta, és visszacsoszogott levél nélkül. Közben végig az idegeneket figyelte kíváncsian. Aztán megállt, és megszólította Natalie-t ukránul, aki persze egy szót sem értett, csak vállat vont, és egy bebiflázott ukrán mondattal kért elnézést:

– Nem ukrán vagyok, hanem amerikai.

– Ó, amerikai – felelte ukránul az öreg, majd közelebb jött pár lépéssel, és a botjával abba az irányba mutatott, amerről jöttek. – A barlangban voltak? – kérdezte tört angolsággal.

– Igen, ott – felelte Natalie.

Az öregember szabad kezével a levegőben hadonászott.

– Őrült az összes! Most hirtelen mind ide jön, az egész világról, és a barlangot akarja látni. Most hirtelen. Pedig már több mint hetven éve felfedezték. Mondtam én mindig! De hát az senkit nem érdekel, amit az öreg Dovzsenko mond!

– Miből gondolja, hogy már több mint hetven évvel ezelőtt felfedezték? – kapta fel Natalie a fejét.

Az aggastyán aprócska szemei hirtelen kikerekedtek.

– Mert láttam, gyermekem! A saját szememmel láttam!

– A barlangot?

– Nem a barlangot – legyintett az öreg, mintha legyet akarna elhessegetni, és mélyen Natalie szemébe nézett –, hanem a zsidókat!

Natalie-ba mintha villám csapott volna. Döbbenten meredt az apókára.

– Maga látta a zsidókat? Mikor?

– Amikor vége lett a háborúnak – felelte, és újra az útra mutatott. – Abból az irányból jöttek, ni! Tetőtől talpig agyagosak voltak. De mindenki azt mondta, megbolondultam. Pedig én láttam, és mindig tudtam, hogy lennie kell itt egy barlangnak. Mindig is tudtam.

Natalie szíve hevesen dobogott. Akkor tehát igaz, hogy a barlangban zsidók bújtak meg. És ezek szerint többen túlélték, és itt mentek végig, ezen az úton.

– Hányan voltak?

– Több mint egy tucat.

– Egy tucat?

Natalie szája tátva maradt a csodálkozástól. Több mint tizenkét ember? Tizenkét zsidó ennek a barlangnak köszönhetően élte túl a holokausztot? Lehetséges ez?

– Itt mentek végig – mondta az öreg. – Rögtön tudtam, hogy zsidók. Később elmeséltem, de senkit nem érdekelt. Hát akkor nem beszéltem tovább róla. De láttam őket, Isten bizony, láttam! Több mint egy tucatnyian voltak. Itt mentek végig az utcán. Nyakig sárga agyagosan. Esküszöm az anyámra.

Natalie még mindig tátott szájjal hallgatta. Az öreg csámcsogott, mintha rágcsálna valamit, és újra megismételte, hogy a zsidók agyagosan haladtak el itt, aztán elindult vissza, a háza felé.

– Tud még valamit róluk? Esetleg arról, hogy hova mentek ezután? Vagy hogy a leszármazottaik a környéken élhetnek?

Az öreg, úgy tűnt, nem hallotta meg a kérdést.

– Tudtam, mindig is tudtam, hogy van itt egy barlang – mormogta maga elé, és ingatta a fejét. – De kit érdekel? Azt mondják, csak képzelődöm. Ostobák! Nem tudnak ezek semmit, de semmit!

Ezzel bement a házba, és becsukta maga mögött az ajtót.

Natalie még sokáig bámult utána, és azokon a hihetetlen dolgokon gondolkodott, amit a férfi osztott meg vele az imént. Egyre inkább kirajzolódott előtte a történet, és egyre döbbenetesebbé vált.

Az autó túloldalán a férfiak még mindig a kereket szerelték, semmi sem jutott el hozzájuk abból, amit az öregember mondott.

– Na, kész vagyunk! – bukkant elő Chris a motorháztető mögül, miközben Andrej a plató felé gurította a defektes kereket.

– Nem fogjátok elhinni, mit tudtam meg! – lépett hozzájuk Natalie, és lelkesen elmesélte, amit az öregúr mondott.

– Ha az öreg látta őket, akkor mások is kellett, hogy lássák. Egy ilyen lélegzetelállító történetet biztosan továbbmeséltek egymásnak az emberek. Lehet, hogy találunk még támpontokat, hátha ismerte őket valaki! Andrej, mit gondolsz? Kit kérdezhetnénk meg?

A barlangász feltette a kereket a platóra.

– Teljesen mindegy, kit kérdeztek meg, senki sem fog beszélni nektek erről, még akkor sem, ha esetleg tud is valamit.

– Miért? Hiszen az öreg is beszélt!

– Csökönyös, bolond vénember, egészen biztos, hogy nincs ki minden kereke.

– Nem hiszed el, amit mondott?

– Szerintem hiú ábrándot kergettek, csak az időtöket pazaroljátok. Kifaggathatjátok Bóbrka összes lakóját, ha akarjátok. Akkor sem fogtok megtudni semmit.

– De miért?

Andrej visszahajtotta a plató peremét, és beült a volán mögé, Natalie és Chris pedig bemásztak mellé a dupla utasülésre, aztán elindultak.

– Miért gondolod, hogy senki sem állna szóba velünk? – kérdezte Natalie. – Azért, mert külföldiek vagyunk?

– Dehogy! Semmi köze nincs ehhez – felelte Andrej. – Az itteniek nem szívesen beszélnek a zsidókról meg a háborúról. A zsidókat annak idején nemcsak a nácik gyűlölték, hanem a saját szomszédaik is. Azelőtt az ukránok, a lengyelek, a zsidók és az oroszok békében éltek egymás mellett, de mikor jött a háború, minden megváltozott. Szörnyű dolgok történtek errefelé, amikről senki sem beszél. Ne lepődjetek meg, ha azt tapasztaljátok, hogy az emberek hallgatnak, mint a sír.

Negyedórával később Bóbrkában álltak meg a panzió előtt. Olcsó szállás volt, nem luxushotel, de nem találtak jobbat az interneten, mivel Bóbrkába alig jártak turisták. Aprócska, elhanyagolt falu volt, rozoga házakkal, rossz utakkal, romos, régi épületekkel és néhány kisbolttal, ahol pékárut és fonnyadt gyümölcsöt lehetett vásárolni. Régebben állítólag nagyon mozgalmas város volt, tele színnel, élettel és kultúrával, de mindezekből mára már semmi sem maradt. Andrej elbúcsúzott a két amerikaitól, minden jót kívánt nekik a további ott töltött időhöz és a hazaúthoz.

Natalie-ék amint felmentek a szobájukba, először is le akarták csutakolni magukról a háromnapos túra minden mocskát. Natalie ment először a zuhanyzni. Földcsomók ragadtak a hajába, a körme alá agyag tapadt, a kezét néhány helyen felhorzsolta az érdes szikla, de mindehhez hozzászokott már a korábbi barlangtúrái során. Miután lezuhanyozott, tiszta ruhát vett fel, és újra valamelyest embernek érezte magát, átengedte Chrisnek a fürdőszobát. Gondolataiba mélyedve törökülésben gubbasztott az ágyon, és körülbelül századszorra csodálta meg az aranyláncot a szív alakú medállal. Mi a történeted? Kié vagy?

Kint már sötétedett. Chris teli torokból énekelt a zuhany alatt, amit Natalie most nem bánt volna, ha abbahagy. Ezután úgy döntöttek, esznek valamit a panzió éttermében. Az utolsó estéjük volt ez Bóbrkában, másnapra szólt a repülőjegyük Lembergből Kijeven és Párizson át vissza Chicagóba.

Az étteremben nem volt nagy nyüzsgés, csak egy langaléta fiatalember ült egyedül az egyik asztalnál. Kerek szemüveget és feltűrt ujjú inget viselt, és a kávéja mellett bőszen verte a laptopja billentyűzetét. Natalie és Chris leültek az egyik szabad asztalhoz, és áttanulmányozták az étlapot.

– Én a pelmenyit választanám – szólt oda hozzájuk hirtelen a fiatalember a másik asztaltól, majdnem tökéletes angolsággal. – Hússal töltött tésztatáskák. Nagyon finom, helyi specialitás.

– Köszönjük – bólintott Chris barátságosan.

– Nincs mit – felelte a fiú, és újra a munkájába mélyedt.

Rokonszenves, pufók arcú nő kacsázott az asztalukhoz. Natalie gyanította, hogy ő a panzió tulajdonosa, mert tőle kapták a szobakulcsot is, amikor megérkeztek.

– Na, visszajöttek a Labirintus-barlangból? Jól sikerült az expedíció? – kérdezte kedvesen mosolyogva, amikor megállt mellettük.

Mindketten bólintottak, és Natalie rögtön izgatottan mesélni kezdett:

– Tudta, hogy a második világháború alatt zsidók éltek a barlangban? Találtunk néhány tárgyat, ami egyértelműen erre utal. Még egy gabonaőrlő malomkövet is!

– Valóban? – a felszolgálónő hangja hirtelen távolságtartó lett.

– Hihetetlen, ugye? Egy férfi azt monda, látta a háború végén a túlélőket, ahogy agyagosan mentek végig az utcán. Maga hallott erről valamit?

– Nem – felelte a hölgy röviden, majd papírt és ceruzát vett elő. – Mit hozhatok önöknek?

– Egy kólát – mondta Chris –, és pelmenyit is kérek.

– Én is ugyanazt – bólintott Natalie. – Élnek ma még zsidók Bóbrkában?

Nagyon rossz néven vehette a pincérnő a kérdést, mert csak egy hűvös pillantással felelt. Szó nélkül kivette a vendégek kezéből az étlapot, és azonnal eltűnt a csapóajtón át a konyhába.

Chris és Natalie döbbenten néztek utána.

– Ne haragudjatok, de hallottam mindent – szólt a fiatalember a másik asztaltól –, ne vegyétek a szívetekre – intett fejével a csapóajtó felé.

– Nem vesszük. Előre figyelmezettek minket – felelte Chris. – Idevalósi vagy?

– A nagyszüleim itt nőttek fel, de én lembergi vagyok. A disszertációmat írom épp a kvázikristályok atomnyi üregeiről.

Natalie és Chris úgy néztek rá, mintha a Holdról jött volna, mire ő csak legyintett.

– Bocsánat, semmi gond, ha nem tudjátok, miről beszélek. Nem is mutatkoztam még be: a nevem Olekszandr.

– Chris vagyok, ő pedig a barátnőm, Natalie.

– Örvendek – felelte Olekszandr, és feléjük fordította a székét. – A barlangexpedíció nagyon izgalmasan hangzik. Gyerekkoromban a nagyszüleim valami hasonló történetet meséltek. Azt mondták, a szóbeszéd szerint zsidók bujkáltak a barlangban. És ti ezek szerint most megtaláltátok a bizonyítékát. Tényleg volt ott egy igazi malomkő is?

– Igen! – repesett Natalie, és rögtön újra elemében jött. – Alig hittünk a szemünknek. Egy egész nagycsalád élhetett ott lent, akik szénnel írták fel a nevüket a barlang mennyezetére, meg az 1943-as évszámot is.

– 1943... Abban az évben lett Bóbrka zsidómentes. Biztosan hallottatok a gettóról.

Natalie és Chris bólintottak, Olekszandr pedig a homlokát ráncolva folytatta:

– A környék minden falvából a bóbrkai gettóba kényszerítették őket, csak azért, hogy később onnan vigyék tovább a belzeci koncentrációs táborba. 1943. április 13-án számolták fel a gettót. Voltak, akik koncentrációs táborba kerültek, mások munkatáborba, a maradék körülbelül ezer embert pedig agyonlőtték. Így lett Bóbrka hivatalosan „zsidómentes”.

– Ez borzalom – hűlt el Natalie.

– Szerintem ez elegendő válasz a kérdésedre, hogy élnek-e még itt zsidók. És azt is megmagyarázza, miért nem beszélnek erről szívesen az itteniek.

– Az biztos – mondta halkan Chris.

Natalie-t meglehetősen letaglózták a tragikus események, melyeket Olekszandr kertelés nélkül vázolt. Hallott ő már a háború brutalitásáról, tanult róla történelemből: a nácikról, a zsidóüldözésről és a koncentrációs táborokról. De az, hogy most olyan helyen van, ahol ezek a hátborzongató dolgok valóságosan megtörténtek, és hogy valódi emberek igaz történetét ásta ki a föld alól, az egészet hirtelen nagyon élővé és személyessé tette, és felerősítette benne a vágyat, hogy még többet tudjon meg, és valamilyen módon nyomára bukkanjon a barlangbeli zsidóknak vagy leszármazottaiknak.

A pincérnő visszajött a konyhából a két kólával, szó nélkül lecsapta az üvegeket az asztalra, és továbbment. Szívélyessége végleg eltűnt.

– Ne tartsátok titokban ezt a történetet! – mondta Olekszandr, és megigazította kerek szemüvegét. – A háború történelmi jelentőségű mozaikdarabját találtátok meg. Az itteniek lehet, hogy tudni sem akarnak róla, de a nyilvánosságnak értesülnie kell erről!

– Mi is így gondoljuk – adott igazat neki Chris. – Fotós vagyok, és sok képet készítettem lent a barlangban. Hátha érdekli a National Geographicot.

– Feltétlenül meg kell próbálnod közölni őket – vélte Olekszandr. Készítsetek fotókat az egykori zsidónegyedről is! Meddig maradtok?

– Sajnos már holnap repülünk haza – felelte Natalie. – Nem számítottunk rá, hogy ilyesmire bukkanunk, különben mindenképp tovább maradnánk. Annyira szeretném tudni, kik voltak ezek az emberek, és mi lett velük.

– Próbáld meg a Facebookon – javasolta hirtelen Olekszandr.

– A Facebookon?

– Igen. Ott a legkönnyebb megtalálni, ha valakit keresel. Tudod a családnevüket. Hátha megtalálod a gyerekeiket vagy az unokáikat. Manapság szinte mindenki fent van.

– Ez igaz – bólintott lelkesen Natalie. – Nagyszerű ötlet! Megpróbálom. Megkeresem őket.

Vacsora után Olekszandrral e-mailcímet cseréltek, majd rögtön munkához láttak. A wifi ugyan nem volt erős a panzióban, de Natalie nem bírta kivárni, hogy hazaérjenek Chicagóba. Leült Chris mellé az ágyra, felnyitotta a laptopját, és bejelentkezett a Facebook-fiókjába. Legnagyobb sajnálatára azonban számtalan Burker és Heizel vezetéknevű felhasználó volt a kereső találatai között. Képtelenség volt megmondani, melyikük a barlangbeli zsidók rokona. Natalie ezért mindegyiküknek elküldte a következő üzenetet:

Helló! Natalie vagyok, amerikai barlangkutató, és az ukrajnai Bóbrka város Labirintus-barlangjában jártam. Olyan tárgyakat találtam a mélyben, melyek arra utalnak, hogy a második világháború alatt zsidók bújtak meg ott. A barlang falán a Burker és Heizel nevek olvashatók. Az a kérdésem, hogy ön nem leszármazottja-e esetleg ezeknek a családoknak? Szeretném megkeresni a túlélőket, és arra gondoltam, talán tudna nekem ebben segíteni. Kérem, válaszoljon, ha tud bármi információval szolgálni. Szívélyes üdvözlettel: Natalie Richardson.

– Gondolod, hogy visszaír valaki? – kérdezte Natalie, miközben betette a laptopot a csomagjába.

– Majd kiderül – vélte Chris. – Egy próbát mindenképp megért.

Natalie izgatottan harapdálta az ajkát, majd elővette nadrágzsebéből a szívmedálos láncot, és megint szemügyre vette.

– És ha nem? Lehet, hogy tényleg csak felesleges köröket futunk.

– Gyere ide! – húzta magához Chris mosolyogva barátnőjét, és megcsókolta. – Ezek nem felesleges körök. Ez igaz történet. És ha van valaki a világon, aki megtalálhatja ezeket az embereket több mint hetven év után, az te vagy!

Félrehúzott egy tincset az arcából, és újra megcsókolta. Natalie elmosolyodott, és tenyerébe zárta az aranyláncot.

– Igazad van. Meg fogom őket találni!

Újra elszántnak érezte magát. Nemcsak azért, mert fűtötte a vágy, hogy megtudja, mit történt velük, hanem mert vissza is szeretett volna adni nekik valamit a saját történetükből. És bár nem tudta megmagyarázni, miért, de nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy az arany nyakláncnak ebben még fontos szerepe lesz.

3. A látogatás

2015 szeptembere, Chicago, Egyesült Államok

A nyári szünidő véget ért. Natalie megpróbált minél jobban koncentrálni az egyetem negyedik évére, de ez igencsak nehezére esett. Nem az idei vakáció volt az első, amikor különböző barlangokban mászkált, de az még soha sem fordult elő vele, hogy gondolatban ott is ragadt. Megmosolyogta azokat az évfolyamtársait, akik a rendkívül izgalmas nyaralásuk kalandjairól beszélgettek. Felszínesnek és üresnek találta az egészet. Az egyetemi előadásokat valami háttérben futó tévéműsornak érzékelte, mert gondolatai kizárólag a barlangbeli zsidóknál jártak. Megpróbált online levéltárakból információhoz jutni, de sajnos nem járt sikerrel. Az egyetemi könyvtárban minden cikket elolvasott, amit a második világháború alatti ukrajnai zsidóüldözésről talált, hogy pontosabb képet alakíthasson ki magában. Néha rosszul lett olvasás közben, és ki kellett mennie friss levegőt szívni, annyira elborzasztották a háború sötét éveinek eseményei.