Copyright © Steven G. Vantis, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektor: Ernyei Beáta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Gál István

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-99-1

Emlékszem a napokra, amikor a képzeletemnek még semmi sem szabott határt. Hittem, hogy bármiről is álmodok, valóra válthatom. Akkoriban bontott csírát elmémben a mű, amit most a kezedben tartasz.

Több mint egy évtizedembe került, hogy regénnyé formáljam, és e hosszú idő alatt az élet egyre mélyebbre ásta bennem az ifjút, aki álmodni mert. Eltemetni mégsem tudta.

Neki ajánlom hát ezt a könyvet, és annak, aki benned él, kedves Olvasó! Hiszem, hogy ők együtt teremtő erővel bírnak.

PROLÓGUS:
VAN ÚJ A NAP ALATT

– Egy Nanook nevű emberhez jöttem – mondta az idegen.

Az ügyeletes nővér le sem vette a tekintetét a keresztrejtvényről, úgy válaszolt.

– Nincs ilyen betegünk.

– És az alkalmazottak közt?

A nő sóhajtott, letette a ceruzáját, és az idegenre nézett. Jól öltözött, korosodó férfi, gondozott, őszülő szakállal és kerek lencséjű szemüveggel. Madártollas kalapját kissé ferdén viselte. Miután végigmérte a jövevényt, a nővér elmosolyodott, és lágyabb hangon folytatta:

– Ismerős nekem. Járt már nálunk?

– Most vagyok itt először.

– És mi hozta hozzánk ezen a vidám reggelen?

– Egy Nanook nevű embert keresek – ismételte a férfi.

– Hát persze, hiszen ezzel kezdte. Sajnos nem tudok ilyen személyről. Mi az illető teljes neve?

– Én csak annyit tudok, hogy Nanook – felelte az idegen.

A nővér most újra végigmérte a férfit, ezúttal gyanakvó pillantással.

– És maga kicsoda?

Az idegen egy elegáns, bár régimódi mozdulattal megemelte kalapját, úgy válaszolt.

– O’Konan. Jeffrey O’Konan.

A nő szeme elkerekedett.

– Tudtam én, hogy ismerem valahonnan – jelentette ki lelkesen. – Az ön képével voltak tele a hírek a múlt héten. Maga az a milliárdos sajtmester, akit halottá nyilvánítottak, de még azelőtt előkerült, hogy szétvagdalták volna a vagyonát. Mondja csak, hogyan sikerült életben maradnia több mint hét évig abban a dzsungelben?

Mr. O’Konan türelmesen mosolygott.

– Megnézné Nanookot az adatbázisban, kérem?

– Természetesen – vágta rá a nővér, és máris bepötyögte a nevet a számítógépbe, aztán a sajtmester felé fordította a képernyőt.

– Látja? Nincs találat. Megnéztem család- és keresztnévként is a betegek és az alkalmazottak adatbázisában.

– Akkor ezt ki írhatta? – csúsztatott a pultra egy képeslapot a férfi. Ez állt rajta:

O’Konan! Sürgősen beszélnünk kell a világ legfontosabb leletéről. Az Ezüstkastély foglya vagyok Járdlokóban, itt megtalálsz. Üdv, Nanook

U.i. Úgy fogod érezni, hogy amik után eddig kutattál, csupán csecsebecsék voltak.

A nővér elgondolkodva nézte a kacskaringós betűket.

– Nem lehet, hogy valaki csak ki akarja használni az ön rejtélyek iránti szenvedélyét? – kérdezte óvatosan.

– Könnyen lehet – sóhajtotta a férfi. – De mi van, ha mégsem? Mi van, ha ez a Nanook valóban talált valamit?

– Talán nem erről az Ezüstkastélyról van szó. Tudja, van egy hotel is Járdlokóban ezzel a névvel, talán ha ott…

– És van egy óvoda is – vágott a szavába Mr. O’Konan. – Egyikben sem hallottak Nanook nevű emberről. Ez az elmegyógyintézet az utolsó Ezüstkastély nevű hely a városban.

A nővér újra a képeslapra meredt, majd rövid gondolkodás után így szólt.

– Van egy betegünk, Monsieur Lúnó Érránté – kezdte, és amikor látta, mennyire figyel rá a milliárdos, élvezettel folytatta, szinte csevegve. – Különös eset. Súlyos agyvérzéssel került kórházba úgy húsz évvel ezelőtt. Megmentették, de kómába esett. Olyan sokáig változatlan maradt az állapota, hogy már mindenki lemondott róla, de néhány évvel ezelőtt egyszer csak felébredt, és mintha teljesen kicserélték volna. Még a saját családját sem ismerte meg. Azt állította, hogy ő egy másik világ krónikása, aki kölcsönvette Monsieur Érránté testét, hogy átadhasson vele valamiféle üzenetet. Képzelheti, mennyire beleélte magát ebbe a szerepbe, ha itt kötött ki nálunk, az Ezüstkastélyban. Nem emlékszem, milyen néven emlegette az új énjét, de nem kizárt, hogy Nanook volt az.

– Láthatom őt? – puhatolózott Mr. O’Konan.

– Biztos benne, hogy látni akarja? Tudja, teljesen bolond szegény, ráadásul úgy tűnik, gyógyíthatatlan. Immunis mindenféle tudatmódosító szerre és eljárásra. Mindennel próbálkoztunk már, nekem elhiheti. Pszichoterápia, gyógyszerek, hipnózis és így tovább, de nála semmi sem használt. Sehogy sem tudjuk ezt a különös őrültséget kiverni a fejéből. Sőt, ahelyett, hogy javult volna, még romlott is az állapota.

– Agresszív?

– Nem mondhatnám. Inkább ravasz. Számtalanszor próbált megszökni, és nem egyszer sikerült is neki. Szerencsére elég nagy feltűnést kelt az utcán, így a rendőrök hamar elkapják és visszahozzák. Úgy ismerik már, mint a rossz pénzt. Ha megkérdezzük, miért szökött el, mindig ugyanazt válaszolja: az üzenet, amit hozott, sürgős, és ő nem ér rá velünk vesződni. Rengeteg gondot okozott már nekünk, el se tudja képzelni, hogy mennyit. Kénytelenek voltunk elzárni a többiektől, mert rájuk is át akarta ragasztani az őrültségét. Egy ideje külön szobában tartjuk, de a múlt héten még így is sikerült meglépnie néhány órára.

– Talán akkor küldte a képeslapot – jegyezte meg Mr. O’Konan.

– Lehetséges. A posta itt van a közelben.

– És vannak látogatói?

– Senki – válaszolta a nővér.

– Akkor talán itt az ideje. Indulhatunk?

– Hát, ha ragaszkodik hozzá – sóhajtotta a nő. – Lássuk, mit tehetek.

Felemelte a pulton pihenő telefonkagylót, és a vállával a füléhez szorította, majd tárcsázott. A beszélgetést bocsánatkéréssel kezdte, így a férfi sejtette, hogy a nő felettese van a vonal túlsó végén. Magyarázkodása részeként többször is érvelt O’Konan nevét ismételgetve, mintha valamiféle varázserővel bírna a szó. Bizonyára így is volt, mert néhány perccel később, sűrű köszönetek közepette letette a kagylót, majd úgy fújta ki a levegőt, mint aki nehéz dolgon esett át. Széles mosollyal állt fel a pult mögül.

– Kövessen! – mondta, és megpróbálta bevetni a legcsábosabb járását, bár ezt nagyban akadályozta molett alkata.

Alacsony sarkú cipői végigkopogtak egy hosszú fehér folyosó járólapjain, aztán megpihentek egy tágas lift padlóján, amit a szagból ítélve nemrég fertőtleníthettek. Néhány emelettel később újabb fehér folyosó következett, melynek mindkét oldalán üvegablakos ajtók sorakoztak. A nővér úgy állt meg az egyik ilyen ajtó előtt, mintha egy nézőtér bejáratához értek volna. Még a kezével is intett, és enyhén meghajolt, ahogy a hoszteszek szoktak, amikor vendégeket invitálnak. Mr. O’Konan közelebb lépett, hogy benézhessen.

Egy kipárnázott falú szoba közepén, háttal az ajtónak, egy csontsovány öregember kuporgott a szőnyegpadlón. Hosszú szakállát tépdeste, és jobbra-balra billegette a fejét, mintha dudorászna. A szobába beömlő napfényt keskeny szeletekre szabdalta az ablakra erősített rács.

– Ez a szakáll megfelel az előírásoknak? – kérdezte Mr. O’Konan.

– Kétnaponta megmosdatjuk, és hetente cseréljük az ágyneműjét, de a szőrzetéhez ragaszkodik. Egy ideig küzdöttünk vele, de rájöttünk, hogy ha engedünk neki, akkor jobban viselkedik. A fogait sem szereti megmosni. Azt mondja, bolondság, mert utána nem érzi az ételek ízét.

– Bemehetek hozzá?

– Még mindig találkozni akar vele? Azt hittem, a látványa elég lesz ahhoz, hogy letegyen róla.

– Kérem – mosolygott a férfi –, talán őrült, de ezt csak akkor tudhatom biztosan, ha beszélek vele.

– Rendben van – adta meg magát a nővér. – De emlékeztetem, hogy már évek óta nem járt a szobájában más, csak a gondozói. Úgy őrzi az ágyát, mint a saját kis birodalmát, amire még ránézni is tilos, nemhogy közel menni hozzá.

– Értem – bólintott Mr. O’Konan. – Akkor is találkoznunk kell.

A nő sóhajtott, és megvonta húsos vállát.

– Rendben van, bemehet, de csakis két gondozó jelenlétében, akiket én felügyelek. Itt várjon.

A nővér sarkon fordult, és cipői most fürgébben kopogtak, mint az imént. Sőt, járásának csábosságát is feláldozta a szent cél érdekében, hogy különleges vendégét ne várakoztassa túl sokáig. Mr. O’Konan kihasználta az időt, és az öreget figyelte, amint a szakállából kitépett szálakkal játszik. Nem tűnt túl elmés teremtésnek.

A nő nemsokára két nála is megtermettebb férfi társaságában tért vissza. Kattant a zár, és az ajtó kitárult. A földön kuporgó öregember felkapta a fejét, akár egy rémült vadállat, és a hajszálat, amivel éppen játszott, az ingébe rejtette. Ezután felpattant, megpördült a sarkán, és úgy mérte végig Mr. O’Konant, mintha a gondozók és a nővér ott sem lennének. Tekintete megakadt a képeslapon, és az öregember arca kigyúlt, ajka mosolyra húzódott.

– Nahát, hiszen te O’Konan vagy! – kurjantotta. Hangja rekedtes volt és vékony. – Tudtam, hogy eljössz, tudtam! Én Nanook vagyok, más néven a Holdvándor, a Szerencsepásztor, a Csillagok Kegyeltje és a Mesélés Mestere.

– Nekem más nevet mondtak – válaszolt a milliárdos.

– Hát igen, sok más nevem is van, de mire mindet elsorolnám, előbújna a hold.

– Lúnó Érránté – jelentette ki Mr. O’Konan, és a szavai hatását figyelte.

Az öregember elfintorodott, mint aki büdöset szagol, és legyintett egy nagyot.

– Lúnó? Áh. Ezek a fehér ruhás bolondok azt akarják, felejtsem el, hogy én vagyok a nagy Holdvándor, és legyek valami Lúnó, akit nem is ismerek. Nem tetszik az ötlet. Miért képzelje magát halnak egy madár? Én Nanook vagyok, és kész. Sokféleképpen próbáltak már megtörni, de most már ők is tudják, hogy itt bent – megkopogtatta a koponyáját –, itt én vagyok az úr. Nem értik, hogy csinálom, de azt tudják, hogy a fejemben az van, amit én akarok. Én pedig úgy döntöttem, Nanook maradok.

Az öreg bolondosan beszélt, de úgy tűnt, komolyan gondolja minden szavát. Sugárzott róla, hogy meg van győződve az igazáról. Mr. O’Konan úgy döntött, belemegy a játékba.

– Ez esetben örülök a szerencsének, Nanook.

– Ne nekem örülj, hanem a leletnek, amiről a képeslapban írtam. Meglátod, hogy ez az a valami, aminek a megtalálásáról mindig is álmodtál. Én pedig csakis arra várok, hogy átadhassam neked.

– Nos, most megteheted – tárta szét a kezét a férfi.

Az öregember az ápolókra nézett, majd lépett egyet előre, odahajolt a vendégéhez, és suttogóra fogta a hangját.

– Előttük? – fintorogta. A szavaknak halpiacszaguk volt.

– Előttük – válaszolta Mr. O’Konan.

Az öreg elgondolkodott.

– Jól van, de akkor meg kell ígérniük, hogy nem veszik el. Meg kell ígérniük, hogy neked adhatom, és te magaddal viheted.

A férfi a nővérre nézett, aki vállat vont, és bólintott.

– Megígérik – mondta bátorítóan az öregnek.

– Akkor készülj fel, O’Konan, mert olyasmit adok, ami megváltoztatja az életedet. Megváltoztatja mindenki életét!

Az öregember az ágyához ugrált, a milliárdos pedig kihasználta az alkalmat, hogy az órájára nézzen, mivel volt egy olyan sejtése, hogy csak az idejét vesztegeti. Lúnó némi kínlódás után egy jókora cipősdobozt halászott elő az ágyából. Méretéből ítélve síbakancs vagy csizma lehetett benne eredetileg. A matrac oldalán tátongó üreg látványa alaposan összehúzta az ápolók szemöldökét. Az öreg magához szorította a dobozt, és pár pillanatig farkasszemet nézett a gondozóival, mintha attól tartana, hogy azok rárontanak.

Mivel senki sem mozdult, megnyugodott, majd ünnepélyes, lassú léptekkel elindult a vendége felé, és közben valami drámai dallamot dúdolt. Amikor odaért Mr. O’Konanhez, fél térdre ereszkedett, és olyan óvatosan nyújtotta felé a dobozt, mintha egy alvó kisbaba volna benne.

A férfi felnyitotta a cipősdoboz fedelét, és belenézett, anélkül, hogy kivette volna az öregember kezéből. Két görögdinnye méretű szőrgombolyag volt benne, amiket egy vékony, sodort szál kötött össze.

A férfi tekintete pár pillanatig elidőzött a gombolyagokon, majd a nővérre nézett.

– Köszönöm a fáradozását – mondta, azzal sarkon fordult, és kilépett az ajtón. Lúnó utánaugrott, de a gondozók elkapták.

– Ne! Ne menj még! Hadd mutassam meg! – kiabálta az öreg, és a szeme könnybe lábadt. Úgy rúgkapált, mint egy hisztis kisgyerek, a cipősdobozt pedig olyan szorosan szorította a szívéhez, hogy behorpadt.

Mr. O’Konan megszánhatta szegényt, mert sóhajtott egyet, és visszalépett a szobába. Lúnó ekkor lecsillapodott, mire az ápolók elengedték.

– Ez nem az, aminek látszik, nem bizony! – kezdte az öreg. – Te csupán szakáll- és hajszálakat látsz összebogozva, de nézd meg jobban, és meglátod. Több mint harmincféle bogozási technikát használtam. Minden bog egy hang. A hangokból szavak, a szavakból pedig mondatok fonódnak, és ez a két gombolyag itt, drága barátom, egy világ történetének első és második része. Én magam bogoztam. Emlékezetből.

Mr. O’Konan újra belenézett a cipősdobozba, és ezúttal közelebb hajolt. Néhány pillanattal később egy elegáns mozdulattal előhúzott a zsebéből egy nagyítót. Alighogy átnézett rajta, a szemében pislákolni kezdett az érdeklődés lángja. Arcáról leolvadt a merevség.

– Mire emlékeztél? – kérdezte, miközben az egyik gombolyagot fürkészte.

– Arra, ami azelőtt történt, hogy ennek az agyhalottnak a testébe kerültem – felelte az öreg.

– Hol voltál azelőtt?

– Egy olyan világban, ami a te dimenziódban sosem létezett, de ami nélkül nem létezhetne a te dimenziód.

– Összevissza beszél, én előre szóltam – jegyezte meg a nővér, de Mr. O’Konan mintha meg sem hallotta volna.

– Folytasd! – kérte az öreget.

– A világ, amiről a gombolyagok mesélnek, a Fehér Erdő világa. Ma már nem létezik, de ha a története tovább él, akkor nem pusztult el hiába. Egy emléknél azonban többről van itt szó, sokkal többről. Én sem értem, hogy pontosan miképpen is működik ez az idő-tér kontinentum, vagy mi a csuda, de azt tudom, hogy ha a néped megismeri azt, ami ebben a cipősdobozban van, és tanul belőle, akkor talán nem válik a ti világotok is emlékké.

– A népem?

– Azok, akik most a bolygón élnek – magyarázta Lúnó.

Mr. O’Konan hol az öregre, hol a szőrcsomókra nézett. Zavarban volt, de úgy döntött, ha már ennyire belement a játékba, akkor folytatja.

– És miért nem papírra írtál betűkkel? – tette fel a kérdést.

– Mert ahonnan én jövök, ott ilyen az írás. Én találtam fel, és erre éppen olyan büszke vagyok, mint minden másra saját magammal kapcsolatban. Ne aggódj, nem olyan nehéz rájönni, hogy melyik bog melyik hangnak felel meg. Még egy kulcsot is adok hozzá.

Lúnó kitépett egy szálat a szakállából, és fürge, begyakorolt mozdulatokkal egy sor bogot vetett rá, majd átnyújtotta vendégének.

– Ez a történet első gombolyagjának a címe. Azt jelenti: „A Fehér Erdő Gyermeke”. Egy pont ilyen bogozású szál lóg ki az egyik gombolyag csücskéből. Ott kezdd az olvasást, és minden bog értelmet fog nyerni.

Mr. O’Konan átvette a szálat, megforgatta a nagyítója alatt, majd a doboz felé nyúlt, de félúton megállt a keze.

– Miért éppen nekem akarod átadni?

– Három okból – felelte az öreg. – Először is, tudom, hogy vagyonokat költesz olyan expedíciók finanszírozására, melyek mitikus lények, ereklyék vagy legendás helyek felkutatására indulnak. Tudom, hogy megjártad már a Himaláját Shangri-La után kutatva, és alámerültél a Loch Ness tóban is. Több mint egy évet töltöttél a Bermuda-háromszögben, majd átfésülted a fél óceánt Atlantisz reményében. Egyik utad sem járt sikerrel, igaz? De te mégsem adtad fel. Képes voltál évekig a dzsungelben tévelyegni valamiféle ősi civilizációt kutatva. Gondoltam, egy olyan ember, mint te, biztosan értékelni fogja élete első igazi leletét.

– És a másik két ok?

– A második a sajt. Az általad feltalált sajtok egyikének hihetetlenül hasonlít az íze a gurgulyára, márpedig a gurgulya az én legkedvencebb elemózsiám. Kár, hogy a te világodban nem él az az állat, amelyiknek a gyomrában kell érlelni a saját tejét ahhoz, hogy az gurgulyává változzon. Szó mi szó, amikor rájöttem, hogy te mítoszvadász és sajtmester vagy egy személyben, azonnal tudtam, hogy ki is vagy te valójában.

– Ki vagyok?

– Hát én. És ez a harmadik oka annak, hogy téged választottalak. Te én vagy, és én te vagyok, csak más-más világ az anyánk. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az, hogy te is méltó vagy számos neveim egyikére. Mégpedig az egyik kedvencemre, mely nem más, mint a Szerencsepásztor.

– Ha szerencsés volnék, akkor már találtam volna valami említésre méltót az expedícióim során, nem gondolod? – vetette fel Mr. O’Konan.

– Nem! – vágta rá az öreg. – Mert nem holmi romot, haszontalan kacatot vagy szörnyeteget szántak neked a csillagok, hanem egy egész világ történetét. Bizony, a te nagy szerencséd az, hogy én rád találtam, és te énrám, mert hiszed, vagy sem, ebben a cipősdobozban van a világod legfontosabb lelete.

– Miért olyan fontos?

– Azért, mert igaz. Mindkét gombolyag igaz, bogról bogra. Nehéz lesz elhinni, amit kiolvasol belőlük, de kénytelen leszel, különben nem tudsz visszaemlékezni, az pedig katasztrofális következményekkel járhat.

– Kezdem elveszíteni a fonalat – jegyezte meg Mr. O’Konan.

– Jajj, azt el ne veszítsd, mert maga a sors függ rajta!

– Akkor beszélj velem világosan! Mire kell visszaemlékeznem?

– Az előző életedre. Az enyémre. Hosszú-hosszú élet az, amit fel kell idézned, világokon átívelő. Az egyik ilyen világ itt lapul a cipősdobozban. De van még egy-kettő, ahol megfordultam, és tudod, mi a közös bennük? Mi a közös minden világban?

Mr. O’Konan megrázta a fejét, hogy az öreg válaszolhasson a saját kérdésére.

– Beléfonódnak a Lúmenbe! Mindegyik világ. A tied is. Ez itt! – És körbemutatott a szobában, de mintha magát a szobát nem is látná. – Bizony, beléfonódik, ráadásul hamarosan. És ha nem készíted fel rá a népedet… óh, jajj!

– Mi az a Lúmen?

– Ez fölösleges kérdés. Mert a válasz itt van a dobozban. Csupán át kell venned tőlem. Nos, akkor kell vagy sem?

– Honnan tudhatnám, hogy nem csak kitaláltad ezt az egészet?

– Egyszerű! – tárta szét a karjait Lúnó. – Tedd próbára a gombolyagokat! Bogozd ki őket, és tudni fogod. Aztán tudasd a népeddel is. De készülj fel, mert nem lesz könnyű. Nevetni fognak rajtad, talán ki is közösítenek, de ne aggódj. Befogják majd a szájukat, ha látják, hogy elfeketedik a nap, és amikor újra kinyitják, már a segítségedért fognak rimánkodni.

Mr. O’Konan tekintete elhomályosult, szemöldökei közelebb kúsztak egymáshoz, és homlokán árkokká mélyültek a ráncok. Szája megrándult, mintha válaszolni készülne, de végül nem jött ki rajta hang. Lúnó folytatta:

– Az arcodon látom, hogy szinte elhiszed, amit mondok, és ez nekem éppen elég. Nos, akkor készen állsz?

– Mire?

– Hát arra, hogy átvedd tőlem ezt a cipősdobozt.

A férfi bólintott. Lúnó közelebb lépett hozzá, és bizalmas hangon így szólt:

– Ígérd meg, hogy azt teszel vele, amit jónak látsz, és akkor végleg neked adom.

– Amit jónak látok?

– Pontosan.

– Rendben van, ezt megígérhetem – jelentette ki Mr. O’Konan.

– Köszönöm – mondta az öreg, és valamiféle túlvilági mosoly ült ki az arcára. Újra fél térdre ereszkedett, óvatosan a magasba emelte a dobozt, és várt.

Abban a pillanatban, hogy Mr. O’Konan kivette a kezéből, az öregember összerogyott, és elterült a padlón.

– Nyugalom, csak színészkedik! – legyintett a nővér, de az ápoló, aki az öregember pulzusát kereste, értetlen arcot vágott, és tagadóan rázta meg a fejét. Néhány pillanattal később már az újraélesztésén fáradoztak. Kezdetben mesterséges lélegeztetéssel, aztán defibrillátorral, de minden hiába volt. A szíve megmakacsolta magát, és nem dobbant többé.

Amikor végül feladták a próbálkozást, kimerülten a falnak támaszkodtak, és értetlenül néztek hol egymásra, hol az elhunyt öregemberre.

– Tudjuk a halál okát? – tette fel a kérdést a nővér.

– Nem egyértelmű – felelte az egyik ápoló. – De majd a halottkém megmondja.

Mr. O’Konan belenézett a már élettelen, de még mindig mosolygó arcba, és így szólt:

– Talán csak elvégezte azt, amiért jött, és továbbállt.

Amikor Mr. O’Konan kilépett az elmegyógyintézet ajtaján, zuhogott az eső, ő mégis úgy érezte, ragyog a nap. Egy táncos könnyedségével lépdelt le a lépcsőn, majd megállt a járda közepén, és ujjbegyeivel dobolni kezdett a kabátja alatt lapuló cipősdobozon.

– Lúmen. A Fehér Erdő. Bogozta Nanook, a Holdvándor – mondta félhangosan, és érezte, hogy mosoly ül ki az arcára. – Én pedig kibogozom.

Hogyan bogozzunk ki egy olyan gombolyagot, melynek szálai önmagukba kunkorodva szövik egyidejűleg a történet múltját és jövőjét? Nos, a legjobb, ha azon az életfonalon indulnunk el, amely óhatatlanul belebogozódik az összes többibe.

1.

DERÜLT ÉGBŐL VILLÁMCSAPÁS

Ő volt a legkülönösebb villám, ami valaha emberre sújtott. Hogy miért? Mert ott és akkor egy villámnak nem lett volna semmi keresnivalója.

A nap még csak nemrég kelt fel, de máris úgy ontotta magából a meleget, mintha nem is tavasz, hanem nyár lenne. Az ég felhőtlen, a szél halott volt. Csiripeltek a madarak, zümmögtek a méhek, és a Lusta Folyó partján egy barna hajú lány virágkoszorút fonogatott dudorászva. Béke és nyugalom honolt a tájon.

Ez a bizonyos villám azonban mindennek ellenére kettéhasította az eget, és egyenesen a lány hasába szúrt. Reccsenő mennydörgés rázta meg a levegőt, aztán olyan csönd lett, hogy aki hallotta, azt hitte, megsüketült.

Úgy tűnt, még a nap is elsötétedik egy pillanatra, de mielőtt ez bárkinek is szemet szúrhatott volna, újra felragyogott. A madarak folytatták a csiripelést, a méhek újra zümmögni kezdtek, a Lusta Folyó pedig tovább vánszorgott a medrében.

A lányka azonban már nem fűzögette a virágkoszorút, és nem is dudorászott. Mozdulatlanul feküdt a szétszórt virágok közt a fűben, és hasa tájékáról vékony füstcsík szállt fel.

Elméje végtelen sötétségbe zuhant, és ennek a sötétségnek a mélyén egy jel izzott fehér lángokban. Egy háromszög, melyet belülről és kívülről is egy-egy kör zárt közre. A belső kör peremén a háromszög egyik csúcsánál egy pötty domborodott. Ahogy a lány a jelet nézte, nem érzett semmi mást, csak a birtoklás megmagyarázhatatlanul erős vágyát.

Mikor végre magához tért, és kinyitotta a szemét, a feje kába, látása homályos volt. Enyhén reszketett, pedig nem fázott.

Orrát frissen készült tea illata töltötte be, és azon gondolkodott, hogy honnan olyan ismerősek a gerendák, melyek a feje fölött nyújtózva tartják a szűk helyiség mennyezetét. Gondolatai lassan letisztultak, és megértette, hogy hol van. Otthon, az ágyában.

A bőrét simogató levegőből érezte, hogy deréktól felfelé meztelen. Kézfeje két tenyér közt pihent. Felismerte a kissé érdes, de gyengéd kezeket: édesanyja ült mellette. Tekintetük találkozása csillogást lopott az asszony fáradt szemeibe, de csupán néhányat törölt el a homlokát szántó ráncok közül.

Ha nem reccsent volna a padló a másik oldalon, a lány talán észre sem veszi, hogy valaki más is van odabent, ráadásul egészen közel hozzá. Egy hórihorgas gyógyító görnyedt föléje, és őt vizsgálgatta. Zavartan büngyürgette hosszú szakállának végét, és szokatlanul sűrűn pislogott.

– Még sosem láttam ehhez foghatót – tűnődött félhangosan. – A villámok néha furcsa nyomot hagynak az embereken, de ez itt valami egészen szokatlan. Olyan, mint egy fa a…

– …a Fehér Erdőből – fejezte be a mondatot az anya, és jelentőségteljes mozdulattal igazította meg fejkendőjét.

– Nos, igen – vallotta be a férfi. – De a szent fákkal kapcsolatosan csak egy áldor mondhat biztosat.

– A férjem most Áltárothban van, és csak napok múlva érkezik, másik áldor pedig nem jár errefelé – jegyezte meg az asszony.

– Néhány nap nem sok idő, és ha ennek a jelnek Hazdrubál szerint is köze van a Fehér Erdőhöz, az még magát a Mestert is érdekelni fogja – mondta a gyógyító.

Miközben az anya és a férfi beszélgettek, a lány felkönyökölt, hogy ő is megnézze, miről van szó. Egy rózsaszínen izzó kacskaringós jel volt a testén. Ő még sosem látta a Fehér Erdőt, de abban egyetértett, hogy a jel egy fához hasonlatos. Gyökere a hasán, szerteágazó koronája pedig a mellkasán és keblein terült szét.

A látványtól a lány úgy ugrott fel, mint aki parázson fekszik. Egy ideig csodálkozva meredt saját testére, majd ujjbegyével óvatosan megérintette a jel egy pontját. Nem fájt, de érzékeny volt, és mintha melegebb lett volna a teste többi részénél. Szinte izzott.

– Mi ez? – kérdezte némi undorral a hangjában.

– Éppen ezt próbáljuk kideríteni, Auri – válaszolta a gyógyító. – Emlékszel, hogyan szerezted?

– Nem! – vágta rá a lány, és egy hirtelen mozdulattal maga köré csavarta a takarót, mintha csak most eszmélne rá, hogy mindeddig meztelen volt. Tett néhány lépést, remélve, hogy attól élénkebbé válnak vánszorgó gondolatai, de annyira fáradtnak érezte magát, hogy vissza kellett ülnie az ágy szélére.

A térdére könyökölt, ujjaival beletúrt gesztenyebarna fürtjeibe, és alaposan a semmibe bámult, hogy az emlékezetében kutakodhasson. Pár pillanatig az ajkát harapdálta, majd így szólt:

– Fényességet láttam. Fényesebb volt a napnál is. Fájt tőle a szemem, de hiába hunytam le, úgy is majd megvakított. Utána sötétség volt sokáig, és amikor magamhoz tértem, már itt voltam. Ki hozott haza?

Az anya most szétnyitotta az ölében pihenő ruhát. Ahogy a lány közelebb hajolt, orrát megcsapta az égett gyapjú szaga. A ruha úgy nézett ki, mint amit tűzbe dobtak, de ki is vettek, még mielőtt a felismerhetetlenségig szétéghetett volna. Auri szeme elkerekedett. Ezt viselte ma a Lusta Folyó partján.

– Amikor rád találtak, a fűben feküdtél, és füstölt a ruhád – magyarázta az anyja. – Letépték rólad, nehogy megégessen, de akkor vették észre, hogy nem a ruha füstölög, hanem ez a jel a bőrödön. Amikor először látták, még tűzpiros volt, most már csak rózsaszín, és egyre halványodik.

Auri ujjai a takaró alá bújva újra a testén izzó jelre tévedtek.

– Vajon egészen el fog tűnni? – mélázott.

– Azt nem tudjuk – vette át a szót a gyógyító. – De bármi is történt, nem esett bántódásod. Legalábbis én mindent rendben találtam. Bár azt azért tudnod kell, hogy…

– Hogy szerencsés vagy! – vágott közbe az anya, és sokatmondó pillantást vetett a gyógyítóra, aki köhintett egyet, és így folytatta:

– Igen, szerencsés. Öhm, érzel szédülést, hasi fájdalmat vagy hányingert? – A lány megrázta a fejét. – Akkor én most magatokra hagylak – folytatta a gyógyító –, de még naplemente előtt visszajövök, hogy újra rád nézzek.

– Köszönjük – mondta az anya, és az ajtó felé indult, hogy kikísérje a gyógyítót.

Amikor a kezét a kilincsre tette, az ajtó váratlanul kicsapódott, és egy ifjú katona esett be rajta. Fehér palástját vér és sár szennyezte, és rémisztően fürgén kapkodta a levegőt. A falnak támaszkodott, de lábai cserben hagyták, és a földre zuhant. Zsenge bajuszának hullámzása elfojtott kínokról árulkodott. Az anya felismerte a jövevényt.

– Ashok! – kiáltotta. – Mi történt veled?

– Meneküljetek! – nyögte az ifjú.

– Mit beszélsz? – kérdezte a gyógyító.

– Meneküljetek, amíg nem késő! – ismételte a katona, és tenyerét a hasára szorította.

– Hiszen te megsebesültél. Hadd nézzem!

Ashok fáradtan legyintett, hogy hagyják csak, de a gyógyító nem figyelt rá.

– Ez nagyon csúnya. Már régen el kellett volna látni.

– Nem volt rá idő – nyögte az ifjú.

– Így viszont lehet, hogy belehalsz.

– Nem számít. Már semmi sem számít. A Mester halott.

A katona szavait néma csend követte. A jelenlévők még levegőt is elfelejtettek venni. Úgy bámultak az ifjúra, mintha az valami érthetetlen nyelven szólt volna. Végül a gyógyító törte meg a csendet.

– Buwei Mester? – kérdezte. Szemmel láthatóan abban reménykedett, hogy valami félreértésről van szó, de Ashok bólintott.

– Halott? – kérdezte az anya is, és szájához kapta a kezét, mintha valami szentségtelent mondott volna.

Ashok újra bólintott.

– Hogyan? Mikor? – kérdezte Auri.

– Megölték. Tőrrel. Éjszaka. Leszúrták – az ifjú egyesével mondta a szavakat, és közben a könnyeivel küszködött.

– De hát neki nem voltak ellenségei. Ki tette? – kérdezte az anya.

A katona nyelt egyet, mint aki nehéz dologra készül, aztán válaszolt:

– Hazdrubál.

A válasz hallatán anya és lánya egyszerre hőköltek vissza, mintha tűzbe nyúltak volna.

– Apám? – kérdezte Auri.

– Ez lehetetlen! – jelentette ki az asszony. – Ő az első áldor! Buwei Mester fogadott fia és legfőbb bizalmasa. Kizárt, hogy a Mester életére tört!

– Tetten érték – tisztázta Ashok. – Az áldorok összeesküvést szőttek a Mester ellen, és a férjed vezette őket.

– Ez hallatlan! – csattant fel az asszony.

– Mi lesz most Áltárothtal? Mi lesz az Élet Völgyével? – tette fel a kérdést a gyógyító, és megrázta a fejét, mint akinek nem tetszik a válasz.

A katona folytatta:

– Nátosz, a Mester fia nemrég tért vissza az Áldorok Ösvényéről.

– Megjárta a Halálmezőket, körbevándorolta az Égig Érő Hegyet, és élve visszatért? – kérdezte a gyógyító. Hangjában elismerés csendült.

– Azt mondják – bólintott Ashok. – És most ő lépett az apja helyére. Első dolga volt, hogy elfogatási parancsot adjon ki minden áldor ellen. Még az áldorok családjait sem kíméli, főleg nem titeket. Már elindult egy kisebb csapat, és ha itt találnak, akkor kínvallatás vár rátok.

– Kínvallatás? – döbbent meg az anya. – Mégis mit kellene bevallanunk?

– Hogy hol van Hazdrubál. Most az egész Élet Völgye őt keresi. Megszökött, amint tetten érték.

– Mennyi időnk van? – kérdezte Auri.

– Csak a mai nap, vagy talán még kevesebb. Kavallókon érkez… – a mondatot nem tudta befejezni, annyira rátörtek a kínok. A sebét markolászta, és arca beletorzult a fájdalomba.

– Miért kockáztattad az életedet, hogy értesíts minket? – kérdezte az anya.

– Hiszen tudod – lihegte Ashok. – Nekem csak ti vagytok… a család, az otthon… mindent nektek köszönhetek. Hazdrubálnak is adósa vagyok, bármit is tett. De most már induljatok! Meneküljetek! Hagyjátok el Folyóközt, és rejtőzzetek el.

Az anya egy pillanatig gondolkodni látszott, majd a gyógyítóhoz fordult.

– Jobb lesz, ha azonnal elmész. Téged nem köt a véred egyik áldorhoz sem, de ha itt találnak, te is bajba kerülhetsz.

– Vállalom a veszélyt. Segíteni akarok! – felelte a férfi.

– Akkor vidd ezt a derék ifjút magaddal, és mentsd meg az életét. De ne legyetek szem előtt, amikor értünk jönnek.

A gyógyító bólintott, majd felsegítette a földről a sebesültet, és kitámogatta az ajtón.

Alighogy elmentek, az anya nekilátott, hogy feltakarítsa Ashok vérét a padlóról. Auri kábán nézett maga elé, és nagyokat pislogva próbálta megérteni, hogy mit is jelent az, amit megtudott.

– Most mit fogunk csinálni? – kérdezte.

Az anya előbb eltüntette a vérfoltokat, csak azután válaszolt.

– Én ételt csomagolok, te meg addig szedj össze mindent, ami kellhet, és öltözz fel. Máris indulnod kell!

– Indulnunk – pontosított a lány.

Az anya megrázta a fejét.

– Csak te mész – mondta. – Én majd összezavarom őket, hogy hol keressenek téged meg az apádat.

– Nem!

– Ha mindkettőnknek nyoma vész, akkor tudni fogják, hogy menekülünk, és még azt is hihetik, hogy közünk van a történtekhez. Ha viszont csak te tűnsz el, én meg azt mondom, hogy gombát szedsz a túlparti erdőben, és estére hazavárlak, akkor időt nyerhetünk.

– De veled mi lesz?

Az asszony sóhajtott.

– Bármilyen sorsot is szán Nátosz az áldorok családjainak, az lesz az én sorsom is.

– Anyám – mondta a lány felindultságtól reszkető hangon. – Azt beszélik, hogy Nátosz teljesen ellentéte az apjának. Olyan, mintha nem is a Mester fia volna.

– Én is hallottam a szóbeszédet, de Nátosz most tért vissza az Áldorok Ösvényéről. Egy ilyen út megváltoztatja az embert.

– És mi van, ha nem? Mi van, ha ő csak még gonoszabbá vált?

Az asszony csípőre tette a kezét.

– Indulsz, és egyedül mész! – csattant fel, azzal az éléskamra felé indult, mint aki lezártnak tekinti a vitát.

Auri dobbantott egyet tehetetlenségében, de végül is nekilátott az öltözködésnek. Az anya ezalatt keresztül-kasul cikázott a házban, hogy összecsomagoljon mindent, amire szükség lehet a vadonban.

– És mégis hová menjek? – fakadt ki a lány, amikor már az ajtóban állt, a megtömött átalvetővel a vállán.

– A Fehér Erdőbe – felelte egyszerűen az anya.

Aurit váratlanul érte a válasz.

– Hetekbe telhet, mire odaérek – szörnyülködött. – Vademberek klánjai közt, és ragadozókkal teli erdőkön kell áthaladnom, és…

– Nem kell! – vágott közbe az anyja. – Csak maradj a csónakban, és engedd, hogy a sodrás magával vigyen. Nem lesz nehéz, de azért lesz dolgod neked is, mert nem hiába hívják Lusta Folyónak. Néha be kell majd segítened az evezőkkel a sodrásnak, ha mozgásban akarsz maradni. Csakis akkor szállj partra, ha feltétlenül szükséges, és soha ne maradj túl sokat. Az ugróagyarok hamar szagot fognak, és jobb lesz, ha nem vonod magadra a vademberek figyelmét sem. Igaz, hogy békében élünk velük, de erről könnyen megfeledkezhetnek, ha egy védtelen lány magányosan és hívatlanul a területükre téved. Az lesz a legjobb, ha végig a folyón maradsz. A Tűzköpő a bal oldaladon lesz. Elég nagy hegy ahhoz, hogy ne téveszd össze egy másikkal, és ha még nem túl öreg a tavasz, akkor havas lesz a teteje. Ott majd ébernek kell lenned, mert nem sokkal azután, hogy elhaladtál mellette, meg fogod látni a Fehér Erdőt a túlsó domboldalban.

– Még ha sikerül is eljutnom odáig, az szent hely. Ha méltatlan lép a fák közé, elveszíti az eszét. Ezt akarod? – kérdezte Auri.

– A jel, amit ma az égtől kaptál, egy fehér fát ábrázol. Ez csakis azt jelentheti, hogy oda kell menned – felelte az anya.

– És miért csak magamat mentsem?

– Hiszen nem csak magadat mented, édes kislányom – mosolyodott el az anya, és tenyerét Auri hasára tette. – Most már róla is gondoskodnod kell.

A lány önkéntelenül lépett egyet hátrafelé. Szemöldöke felemelkedett, kezét a szájához kapta, és egy pillanatra úgy tűnt, nem kap levegőt.

– Mi? – habogta. – Hiszen én sosem…

– Tudom! – szakította félbe az anya. – De a gyógyító szerint gyermeket vársz. Ő sem érti, hogyan lehetséges, hiszen érintetlen vagy, de egy felkent gyógyító sosem téved, ha új életről van szó. Ha pedig neki mégsem hinnél, hát higgy nekem. Egy anya megérzi az ilyesmit.

Auri a tenyerét a hasára szorította, és néhány pillanatig pislogva töprengett, majd megrázta a fejét.

– Nem! Ez nem lehet – állapította meg, de hangja bizonytalanul csengett.

– Nem közönséges villám csapott ma beléd, leányom. Terhes vagy, és a gyógyító szerint a magzatod hihetetlenül gyorsan növekszik. Ne hagyd túl sokat pihenni az evezőket, ha még időben el akarsz jutni a Fehér Erdőbe.

– De a Holdvándoron kívül Buwei Mester volt az egyetlen, aki méltónak bizonyult arra, hogy belépjen a szent fák közé. Mindenki más eszét vesztette. Gondolod, hogy én büntetlenül beléphetek oda, csak azért, mert van egy jel a testemen?

– A gyermekedet maga az ég nemzette! – szögezte le az anya. – A csillagok akaratából lettél várandós, és még jelet is kaptál útmutatóul. Oda kell menned, mert ha a Mester halála a behemótokkal és a vademberekkel kötött béke végét jelenti, akkor a Fehér Erdő az egyetlen biztonságos hely az Élet Völgyében.

– Gondolod, hogy ennyire nagy a baj?

– Azt remélném, hogy nem, de az éjszaka álmot láttam – sóhajtotta az anya. – Rémálom volt. Sötétség borult az Élet Völgyére. Fekete és áthatolhatatlan sötétség. Jajveszékelést és zokogást hallottam minden irányból. Nem láthattam, hogy kik szenvednek, és mitől, de olyan rettenetesen gyötrődtek, hogy egy idő után velük együtt jajveszékeltem én is. Amikor már úgy tűnt, hogy sosem ér véget az éjszaka, a Fehér Erdő fái felragyogtak, és a sötétség szertefoszlott.

Ekkor felébredtem, és ahogy kinéztem az ablakon, egy csillagot láttam alázuhanni az egekből. Valahol keleten, Folyóközön túl érhetett földet. Akkor még nem értettem, mit is jelenthet mindez, de most már tudom. A Mester meghalt. Ő maga volt a fény, és nélküle sötétség borul az Élet Völgyére. Mit gondolsz, véletlen tán, hogy a halála másodnapján egy szent fa jelét vési rád az ég, és megajándékoz egy új élettel?

– Mire célzol? – kérdezte a lány, és érezte, hogy gyomra görcsbe rándul.

– Arra, hogy azonnal fogd a tarisznyádat, és indulj! Légy éber és óvatos. Ha jól forgatod az evezőket, megláthatod a fehér fákat, még mielőtt a gyermeked felsírna.

Auri megadóan sóhajtott, és szorosan magához ölelte édesanyját.

– Azt hiszem, le kell tennem a tervemről, hogy bekerülök az áldorok tanácsába – motyogta, és megpróbált nevetni, de nem sikerült.

– Egyelőre le kell tenned róla, igen. De reméljük, nem végleg – felelte az anya, és megcsókolta a lány homlokát. – Most pedig menj. A kis csónakot használd. Azt, amelyikkel gombászni szoktál menni a túlpartra. Ha elkísérnélek, tudnák, hogy valami nincs rendben. Menj!

Auri könnyes szemmel lépett ki otthonának ajtaján, és csak akkor nézett vissza, amikor ellökte magát a parttól. Számtalanszor átevezett már a túlsó oldalra, hogy a partszéli erdőt járja, de a folyót még sosem érezte ennyire szélesnek.

Belesajdult a lelke minden egyes evezőcsapásba, amivel távolabb lökte magát az otthonától, és minél kisebbnek látta a parton álló házat, annál magányosabbnak és elveszettebbnek érezte magát.

A csónak lágyan ringatózott a Lusta Folyó tükrén, a nap ragyogott, a madarak csicseregtek, de Auri mindezt észre sem vette. Ő már nem az a lány volt, aki ma reggel gondtalanul dudorászva fonogatta a virágkoszorút. Többé már nem.