Dr. Robert Lufkin

Hazugságok,
amiket az
orvosi egyetemen
tanítottam

És a módszerek,
amelyekkel valójában megelőzhetjük
a krónikus betegségeket

Joshua Lisec közreműködésével
Dr. Jason Fung, Az elhízás titka című könyv
szerzőjének előszavával

részlet

Fordította

Dr. Molnár Csaba

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Lufkin, MD: Lies I Taught in Medical School:

How Conventional Medicine Is Making You Sicker and

What You Can Do to Save Your Own Life
BenBella Books, Dallas TX, 2024

Published by arrangement with BenBella Books, Inc., and Folio Literary Management, LLC.

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Dr. Szedlák Györgyi

Első kiadás

Copyright © Robert Lufkin, MD, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025
Hungarian translation © Dr. Molnár Csaba, 2024
Minden jog fenntartva

Borítókép © Rafa Fernandez Torres/Getty Images

Ez a könyv tájékoztató jellegű, és nem helyettesíti a szakszerű orvosi tanácsadást. A szerző és a kiadó nem vállalja a felelősséget közvetlenül vagy közvetve a könyvben szereplő információ bármiféle felhasználásáért. A konkrét egészségügyi helyzetével kapcsolatban ajánljuk, hogy keressen fel egy egészségügyi szakembert. Bármely termék említése nem jelenti azt, hogy a szerző vagy a kiadó ajánlaná az adott terméket.

E könyvet mindazoknak ajánlom, akik az elérhető legjobb egészségi állapotra törekednek, bárhová is jussanak az életmódjukat megváltoztató utazás végén.

Legfőképpen Jennynek, Raine-nek és Edennek, a múzsáimnak
ajánlom e könyvet, akik az élet végső értelmét jelentik a számomra.

És persze Butternek.

TARTALOM

Dr. Jason Fung előszava

Bevezetés

1. Mindent jól csináltam, mégis haldokoltam

2. A metabolikus hazugság

3. Az elhízás hazugsága

4. A cukorbetegség hazugsága

5. A zsírmáj hazugsága

6. A magas vérnyomás hazugsága

7. A szív- és érrendszeri betegségek hazugsága

8. A rák hazugsága

9. Az Alzheimer-kór hazugsága

10. A mentális egészség hazugsága

11. A hosszú élet hazugsága

12. A terv

Az igazság felszabadít – így lehet a legjobb az életünk

Hazugságok, amiket az orvosi egyetemen tanítottam – kiegészítő útmutató

Ajánlott olvasmányok

Mondja el, mit gondol

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

DR. JASON FUNG
ELŐSZAVA

Nem sokkal harmadik könyvem, A rák kódja megjelenése után gratuláló e-mailt kaptam dr. Robert Lufkintól. E levélben beszámolt két érdekes MRI-vel végzett vizsgálatáról is, amelyeket nem sokkal korábban fejeztek be. Az egyik vizsgálatban az agyi biomarkerek alapján sikerült felismerni az Alzheimer-kórt tíz évvel a tipikus klinikai diagnózis előtt. A másik MRI-kutatásban a máj zsírtartalmának változását figyelték, hogy ezzel az anyagcsere-betegségek és az inzulinrezisztencia jobban monitorozhatóvá váljon. Ezekről Robert részletesen is írni fog az elkövetkező oldalakon. Közös kollégánk, dr. Charlene Lichtash az összes betegét ingyenesen tesztelte a vizsgálat érdekében.

Ezeket az anekdotákat lenyűgözőnek találtam, hiszen én a böjtölést kutatom, ami a metabolikus egészség javításának egyik leghasznosabb eszköze. Megan Ramosszal, a Life in the Fasting Lane című The New York Times -bestseller könyv társszerzőjével közösen alkottunk egy programot, amely segít hosszú távon tartani az időszakos böjtölést, hogy tartós testsúlycsökkenést érhessünk el (www.thefastingmethod.com). Emellett írtam három könyvet (Az elhízás titka, A diabétesz titka és A rák kódja) a metabolikus egészségről, illetve arról, hogy az orvostársadalom miért érti ezt félre teljesen. E könyvekből együttesen több mint egymillió példány fogyott eddig.

A kutatásaim során végig a metabolikus egészség és a krónikus betegségek, például a cukorbetegség, az elhízás és a rák közötti összefüggést vizsgáltam. Dr. Lufkin azért említette nekem az új kutatási eredményeit, illetve az új kísérleti technológiákat, mert tudta, hogy az anyagcsere-betegségek kutatása a szakterületem. És az övé is.

Csakhamar kiderült, hogy nem csupán az anyagcsere és a betegségek közötti kapcsolat iránti szenvedélyes érdeklődés közös bennünk. A kilencvenes évek végén mindketten ugyanabban az intézményben, a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetemen (UCLA) dolgoztunk. Dr. Lufkin a radiológia professzora volt, én pedig nefrológiai kutatásokat végeztem. Az időm legnagyobb részét a Cedars-Sinai és a Nyugat-Los Angeles-i Veterán Orvosi Központban töltöttem. A praxisomban számos 2-es típusú diabéteszes beteget kezeltem, amely betegség gyakran vesebetegséghez vezet. A legtöbb 2-es típusú cukorbeteg emellett elhízott is volt.

Dr. Lufkin és az én karrierem eltérő pályán haladt előre, de mindketten ugyanarra a célállomásra érkeztünk el: felismertük, hogy a metabolikus egészség kulcsszerepet játszik abban, hogy megőrizzük az egészségünket, és az életünk hosszú legyen. Én a fent említett három betegség – az elhízás, a cukorbetegség és a rák – irányából közelítettem a metabolikus egészséghez, Robert pedig más kiindulópontból. Folyamatosan küzdöttem a 2-es típusú cukorbetegség, illetve az elhízás komplikációjaként kialakuló vesebetegség eseteivel, és lassanként összeállt bennem a kép e betegségek és a metabolikus egészség közötti kapcsolatról. Robert is közeledett a mélyben gyökerező okhoz – az anyagcseréhez, amit korábban csak érintőlegesen oktattak az egyetemeken (kivéve néhány alapozó biológiai tárgyat). A metabolizmus (anyagcsere) a dietetikusoknak való, gondoltuk.

Mekkorát tévedtünk! De most Robert tisztázza a dolgokat az orvostudomány számára. A Hazugságok, amiket az orvosi egyetemen tanítottam című könyvével reményei szerint megváltoztatja az orvosképzést, illetve a mindenki által elfogadott hiedelmeket. A megfelelő anyagcsere a krónikus betegségek megelőzésének legfontosabb tényezője, Robert pedig ezt fényesen demonstrálja.

Dr. Lufkinnal abban is hasonlítunk egymásra, hogy mindketten nagyra becsüljük a böjtölés egyszerű és hatásos eszközét. Ahogy korábban írtam:

Mózes, Jézus, Buddha, Mohamed és a hinduizmus tanításai egy dologban megegyeznek: a böjtölés az egészséges élet része.

Abban is egyetértünk dr. Lufkinnal, hogy az anyagcsere hatalmas szerepet játszik a rák, a 2-es típusú diabétesz és az elhízás kialakulásában. Ezért e betegségek eredményes kezelése nem a gyógyszerek szedésén, hanem az étrendünk rendbetételén alapszik. Ahogy Az elhízás titka című könyvemben kifejtem, az elhízás nem a kalóriaegyensúly kibillenésének, hanem a hormonális egyensúly kibillenésének betegsége.

Ha a kalóriaegyensúly kibillenéséről beszélünk, azzal azt állítjuk, hogy az ételek kizárólag az energiabevitel miatt fontosak számunkra. Pedig az olívaolajban és a cukorban lévő kalória merőben eltérő anyagcsereválaszt vált ki a szervezetünkben, és e különbséget könnyedén ki is mérhetjük. A cukor megemeli a vércukorszintet, ezáltal serkenti a hasnyálmirigy inzulintermelését. Az olívaolajnak ezzel szemben nincs ilyen hatása. Az elhízás megértéséhez – és kezeléséhez – a hormonális válasszal kell tisztában lennünk. Ezért nem működik, ha csak lecsökkentjük a bevitt kalóriákat, és több testmozgást végzünk.

De a legfontosabb dolog, amiben dr. Lufkinnal egyetértünk, hogy a mélyben mindezeket a krónikus betegségeket a növekedési faktorok, legfőképpen az inzulin irányítja.

A Hazugságok, amiket az orvosi egyetemen tanítottam megcáfolja azokat az elavult tudományos elveket, amelyeket mindannyian elfogadtunk (noha a követésük soha nem vezetett eredményre). Helyettük megismertet bennünket a legfrissebb kutatási eredményekkel, a legújabb felfedezésekkel és azzal az ellentmondásos konklúzióval, amelyre magam is jutottam.

Nagyon ajánlom e könyvet mindenkinek.

Dr. Jason Fung

Az elhízás titka, A diabétesz titka és
A rák kódja című könyvek szerzője

www.doctorjasonfung.com

BEVEZETÉS

A pályafutásomat tudományos szakcikkek és tankönyvek írásával töltöttem, de ezek mindig csak szűk szakmai közönségnek szóltak. Innen ered természetes szokásom, hogy a dolgok mélyére ássak, és az érvelésemet számos adattal és hivatkozással támasszam alá. Felismertem ugyanakkor, hogy ez nem mindig szükséges, sőt akár ijesztő és kontraproduktív is lehet egy olyan könyvnél, amelyet reményeim szerint az olvasók szélesebb tömegei fognak elolvasni.

Az üzenet, amelyet át szeretnék adni e könyvben, sokkal fontosabb annál, mint hogy elvesszen a szakszöveg tengerében. Ugyanis eljött az idő, hogy az emberek megismerjék azt az információt, amely révén önálló döntéseket hozhatnak egy egészségesebb és hosszabb élet érdekében. Hiszem, hogy e könyv üzenetének el kell érnie a nagyközönséget is. Ezért sokat dolgoztam azért, hogy a leírt információ egyszerű maradjon, viszont ne legyen leegyszerűsítő. Szerzőtársam, Joshua Lisec volt felelős azért, hogy a könyv olvasmányos, élvezhető és szórakoztató legyen.

Joshua finoman a jó irányba terelt, és ezzel elejét vettük annak, hogy egy újabb tankönyvet írjak. Segített ellenállni a természetes késztetésemnek, hogy minél több (talán már túl sok) adatot szuszakoljak be a szövegbe. Segített abban, hogy megküzdjek e feladattal, és megtaláljam a megfelelő egyensúlyt a túlzott és a szükséges egyszerűsítés között, amivel elértük, hogy a könyvet a széles közönség is befogadhatja.

Minden esetben, amikor a szöveg túlzottan leegyszerűsítőre sikeredett, ezáltal kimaradtak belőle az igazság megkerülhetetlen részletei, esetleg a leírtak egyáltalán nem igazak, azért én vagyok a felelős. Minthogy a könyvben szereplő történetek, meglátások és vélemények kizárólag az enyémek, Joshua kedvesen beleegyezett, hogy a könyvben egyes szám első személyben meséljek – az „én”, „engem” és „enyém” névmások használata mind a saját nézőpontomra utal. Ez biztosítja a folytonosságot az olvasás során.

A könyv különösen emlékezetes passzusai, amelyek kristálytiszta egyértelműséggel világítják meg a legösszetettebb fogalmakat is, mindig Joshuának köszönhetők. Mindketten abban reménykedünk, hogy olyan könyvet sikerült írnunk, amely egyszerre élvezetes és hasznos, hiszen olyan gyakorlati tanácsokat adunk benne, amelyeket bárki felhasználhat az egészsége javítása és az élettartama meghosszabbítása érdekében.

A bemutatott „hazugságok” mindegyike önmagában is megtölthetne egy-egy egész könyvet. Valójában vannak sokkal jobb és alaposabb könyvek is azokról a témákról, amelyeket érintünk e kötetben (néhányukat listába szedtük a könyv végén). Tudatosan törekedtünk a magyarázatok egyszerűsítésére, még ha ezért bizonyos részleteket ki is kellett hagynunk – kivéve, ha úgy gondoltuk, hogy a valóság komplexitásának bemutatása hozzájárul a megértéshez.

Érdemes figyelembe venni, hogy azok a „hazugságok”, amelyek a könyvben szerepelnek, illetve a cáfolataik, amelyek szerintem az igazságot tükrözik, csupán hipotézisek – vagyis olyan tökéletlen modellek, amelyek igyekeznek megmagyarázni a betegellátás során tapasztalt klinikai jelenségeket.

E könyvben a hazugságokat, amelyeket az orvosi egyetemen tanítottam, olyan elméletekre cseréltem, amelyekről reményeim szerint kiderül majd, hogy a valóság pontosabb modelljét jelentik. Természetesen, ha követjük a tudomány előrehaladásának logikáját, akkor feltételezhetjük, hogy az e könyvben „igazságként” bemutatott állítások legtöbbjéről (vagy talán az összesről) ki fogja mutatni egy jövőbeli könyv szerzője, hogy azok olyan „hazugságok” voltak, amelyeket ő tanult az orvosi egyetemen a 21. század első negyedében.

Végezetül, ha a könyvírás során valamit is megtanultam, akkor az a hübrisz volt. Még a magyarázatként szolgáló legjobb „hazugságaink” sem képesek teljes mértékben megfogni a valóság összetettségét és szépségét.

MEA CULPA

Hogy tisztázzam: az e könyvben bemutatott legtöbb területen megjelent lektorált tanulmányok egyikét sem én publikáltam, ami egyszerre jó és rossz is. Azért rossz, mert nem rendelkezem egerekkel teli laborral, amelyben kísérleteket végezhetnék, hogy első kézből származó tudást szerezhessek. Másrészről viszont jó, mert így általános nézőpontból tekinthetek az orvostudományra. Így általánosabb elméletekkel ismertethetem meg a szélesebb közönséget, amire az egyes szakterületek kutatói nem feltétlenül lennének képesek.

Azok a hipotézisek, amelyeket „hazugságokként” (illetve a másik oldalon „igazságokként”) mutatok be, bizonyos mértékben szinte bizonyosan hazugságok. Hiszen minden hipotézis csupán a valóság közelítése vagy modellje, amelyet a jövőben rendszerint levált egy jobb változat, amely közelebb jut az igazsághoz, már amennyire megismerhetjük azt.

Orvosi egyetemi professzorként (a legtöbb esetben) nincs különleges hozzáférésem semmilyen információhoz, amely ne lenne (hál’ istennek) elérhető bárki számára. Az internet korát éljük, a tudományos információhoz, illetve a publikációkhoz példátlanul könnyen hozzáférhetünk. Noha egyes publikációkat továbbra is fizetőkapuk mögé rejtenek, de rendszerint ezek is ingyenesen elérhetők, ha személyesen ellátogatunk a helyi egyetemi könyvtárba – bár ez kétségtelenül körülményesebb.

Mindössze a tőlem telhető legfigyelmesebben elolvastam a tudományos szakirodalmat. A gondolatok nem a sajátjaim, hanem e könyv szerzőjénél nagyobb tudással bíró tudósoktól származnak. Igyekszem azokat az elképzeléseket összegezni, amelyeket az igazsághoz legközelebb állónak érzek, és átfogó, koherens narratívává állítom őket össze. A legjobb tudásom szerint igyekszem minden forrást idézésekkel alátámasztani anélkül, hogy ezzel túlterhelném az olvasót. Próbáltam kizárni azokat a tanulmányokat, amelyek nem bizonyítják tudományos igénnyel az érvelésüket.

Szinte bizonyosan vétettem számos hibát. Hiszen, ha a múltban is hibáztam, és hazugságokat tanítottam, akkor a jelenleg tanított tudásom egy része (vagy egésze?) is gyanús lehet. Ezért figyelmeztetem önöket, fogadják kétkedéssel az összes állításomat, illetve mindenki más állításait is. Mindig viszonyuljunk kritikusan a hipotéziseket alátámasztó vagy cáfoló érvelésekhez.

Az ismeretterjesztés során a szerző mindig egyensúlyozik az információátadás és a szórakoztatás között. A múltban szakértőbb közönségnek szóló tankönyveket írtam, így azokban a könyvekben az információn volt a hangsúly. E könyvvel azonban az a célom, hogy bonyolult elméleteket ismertessek meg a széles közönséggel. Igyekeztem mindezt élvezhetően tenni. Amikor új témával kezdek foglalkozni, az első reakcióm, hogy leássak benne a legapróbb, legalapvetőbb részletekig. De be kell látnom, hogy ez nem a legjobb módja az ismeretek átadásának. Ezért igyekeztem a bonyolult elméleteket egyszerűsíteni, ahol ez lehetséges volt.

Végül pedig kijelenthetem, hogy nincs más célom, mint hogy megértsem, hogyan javíthatnak a legjobban az emberek az egészségükön, és hogyan hosszabbíthatják meg a saját és szeretteik életét. Én már minden elképzelhető módon táplálkoztam: fogyasztottam rengeteg feldolgozott élelmiszert, voltam vegán, húsevő, alacsony zsírtartalmú és alacsony szénhidráttartalmú diétát is folytattam, illetve ezek kombinációit is kipróbáltam. Manapság igyekszem a lehető legkevesebb feldolgozott ételt fogyasztani, mert ezt a következtetést vontam le az olvasott bizonyítékokból. Ez azt jelenti, hogy kevés feldolgozott szénhidrátot és cukrot, zsírt és olajat (növényi és magolajat), illetve gabonát fogyasztok. Ha holnap megjelenne egy új bizonyíték arról, hogy az a legjobb az egészségemnek, ha kizárólag Coca-Colát iszom, akkor valószínűleg elnézést kérnék a Coca-Colától, és rekeszszámra rendelném az italukat.

Többé már nem fogadok el semmilyen kutatási támogatást gyógyszercégektől. Ahogy manapság minden, az e könyvben bemutatott szempontok némelyike is átpolitizálttá vált. Nem vagyok a gyógyszeripar, az élelmiszeripar vagy általánosságban a kormányzat, illetve a vezető orvosi réteg ellensége. Jól tudom, hogy bizonyos irányelveket a nagy szervezetek képesek a leghatékonyabban átültetni a gyakorlatba. De azt is látom, hogy ezek a nagy intézmények könnyen elfogulttá válhatnak, és hasonlóan bizonyos egyénekhez, szemellenzőt viselnek az új ismeretekkel szemben. Ahol hatalmas mennyiségű pénz és határtalan források állnak rendelkezésre, ott a nyílt és rejtett elfogultság maradandó károkat okozhat a közegészségügyben. Ezért ezt a hatást nagyon alaposan meg kell vizsgálnunk, és a Hazugságok, amiket az orvosi egyetemen tanítottam pontosan ezt fogja tenni.

1. MINDENT JÓL CSINÁLTAM, MÉGIS HALDOKOLTAM

Az orvosi egyetemen tanultak 50 százalékáról a diploma megszerzése után öt éven belül ki fog derülni, hogy vagy elavult, vagy egyáltalán nem igaz. Csak az a probléma, hogy senki sem tudja megmondani, hogy a tudás melyik feléről van szó – ezt mindenkinek magának kell megtanulnia.

– David Sackett professzor, a bizonyítékokon alapuló orvoslás atyja

Követtük a tudományt… egyenesen a betegségbe.

Anyám dietetikus volt. Kórházban dolgozott hivatásos táplálkozástudományi szakértőként, egészen a nyolcvanas éveiig. Úgy nőttem fel, hogy ez a környezet meghatározta az életemet. Követtük az étrendi ajánlásokat, az élelmiszer-piramist és a népszerű táplálkozási bölcsességeket. Az otthon készített fogásokban kevés volt a zsír, és sok a szénhidrát. Gondosan lecseréltük a telített zsírokat margarinra, repceolajra és más iparilag előállított magolajokra. Kizárólag tojásfehérjéből készített rántottát ettünk, hogy minimalizáljuk az elfogyasztott koleszterin mennyiségét.

Azt hittem, hogy így egészségesebb leszek. Mind ezt hittük.

Eközben anyám egy kórházban dolgozott, így természetes módon érdekelni kezdett az orvoslás. Keményen dolgoztam, és szerencsés is voltam, így bejutottam egy Ivy League1 egyetemre, majd orvosi tanulmányokba kezdtem. Annyira szerettem az egyetemi közeget, hogy ott maradtam, és professzor lett belőlem. Tanítani kezdtem, és tanultam a többi orvostól. Ők ugyanazt mondták, amit már anyámtól és az orvosi egyetemen is megtanultam. Mindannyian ugyanazokban a táplálkozási és orvosi tényekben hittünk. Tudományos konszenzus alakult ki a területen.

Anyám és én

Később megtanultam, majd tanítani kezdtem a radiológiát. A radiológia (vagyis az orvosi képalkotás) mindennapos gyakorlatában az orvosnak egyszerre kell szót értenie az idegsebésszel, a szívsebésszel, a nőgyógyásszal és sok más szakorvossal is. Általános tudásra van szükségünk az összes orvosi szakterületen, hiszen a radiológia az összes szervrendszert és azok minden betegségét vizsgálja. Szinte minden betegség diagnózisában szerepet játszik az orvosi képalkotás, így radiológusként a munkánk megkívánja, hogy mindegyik kórt jól ismerjük.

Eközben betegeket is kezeltem, és gyógyszereket írtam fel nekik: minden alapvető feladatot elláttam, ami az orvosi hivatás részét képezi.

De kutattam is, nagyon sokat kutattam. A kutatócsoportom sok millió dollárnyi támogatást nyert el a Nemzeti Egészségtudományi Intézettől (NIH).2 E vizsgálatok rendszerint orvosi eszközök fejlesztését célozták, és én vezető kutatóként vettem bennük részt. Emellett kaptam kutatási támogatásokat gyógyszercégektől is (amelyekkel szemben e könyv későbbi részében kritikus véleményt fogalmazok majd meg).

Száz százalékban az orvosi elit tagja voltam: teljes mértékben a rendszer részének tekintettem magam, és a szakmai hátterem is alátámasztotta ezt. Nagy nemzetközi orvosi társaságok elnöki tisztségét töltöttem be, világszerte tartottam előadásokat, és egyszerre kaptam fizetést egyetemektől, gyógyszercégektől és kutatóintézetektől. A hírnevem akkor és azóta is makulátlan maradt. Mindenhol a hivatalos orvosi intézményrendszert képviseltem.

Aztán négy betegség alakult ki nálam, amelyekről azt tanultam (és azt tanítottam róluk másoknak), hogy az öregedéssel függenek össze, és potenciálisan örökletes tényezőik is vannak:

•Magas vérnyomás, amelyre vérnyomáscsökkentő gyógyszereket kellett szednem.

•Köszvény, amelyet ugyancsak gyógyszerekkel kellett kordában tartani.

•Diszlipidémia (kóros vérzsírszintek), amelyek ellen sztatinokat írtak fel.

•Prediabétesz (a vércukorszintem a prediabetikus tartományban volt), amelyre megint csak egy újabb gyógyszert kellett szednem.

A néhai apámnál ugyanezek a betegségek alakultak ki a nyolcvanas éveire, majd ezek miatt halt meg. Én is e betegségekben szenvedtem, de nekem még tíz év alatti lányaim voltak. Fennállt a veszélye, hogy mire gimnazisták lesznek, már nem leszek életben. E gondolat miatt a probléma már személyessé vált.

Nyilvánvalóan aggódtam. És összezavarodtam. Hogy történhetett ez? A tudományos konszenzus alapján biztos voltam abban, hogy ez lehetetlen. Hivatásos táplálkozási szakértő, okleveles dietetikus nevelt fel, így pontosan követtem az élelmiszer-piramist, és betartottam, amit az egészségügyi szervezetek javasoltak. A rendszer, amelyben felnőttem, arról biztosított, hogy mindez senkivel sem történhet meg az én koromban.

Mindent jól csináltam, mégis haldokoltam.

Ez a sokk bekapcsolta a vészjelzést a fejemben. Azzal szembesültem, hogy valami szörnyű hiba történt az egészségügyi rendszerben. Hazugságokkal etettek, ezért ki kellett derítenem az igazságot.

BÍZTAM A TUDOMÁNYBAN – DE NEM LETT VOLNA SZABAD

Bár a korai halál fenyegetett, két okból is szerencsés voltam.

Először is, volt egy elismert tudományos újságíró barátom, aki azzal szerzett hírnevet magának, hogy rámutatott a fizikában előforduló tudományos tévedésekre (amelyek időnként Nobel-díjas tudósoktól származtak). Egy Santa Monica-i kávézóban találkoztunk, és együtt reggeliztünk. Ő éppen a legújabb oknyomozó cikkén dolgozott, nekem pedig a találkozó után az orvosi egyetemen kellett előadást tartanom orvostanhallgatóknak és más orvosoknak olyan dolgokról, amiket eddig igaznak hittem. Mint kiderült, a barátom figyelme akkoriban az orvosi táplálkozástudomány felé fordult. Úgy gondolta ugyanis, hogy e terület a legékesebb példája annak, hogy a tudomány mennyire félre tud siklani, aminek borzalmas közegészségügyi következményei vannak. A neve Gary Taubes, és egy sor bestsellert írt a táplálkozástudományról, amelyek egészségügyi szakemberek egész generációjának gondolkodásában hoztak forradalmi változást. Gary hatására én is újraértékeltem még a legbiztosabb meggyőződéseimet is.

Ha többet szeretnének megtudni Garyről és a kutatásairól, akkor olvassák el a Good Calories, Bad Calories: Fats, Carbs, and the Controversial Science of Diet and Health című könyvét és más műveit. A legnagyobb felismerése szerint az alacsony zsírtartalmú étrend nem segíti az egészség megőrzését. Sőt, valójában betegebbé tehet minket, mégpedig oly módon, amire a legtöbbünk nem is gondolna, sőt azt hisszük, hogy jobban leszünk tőle. E felismerés olyan hatással volt rám, mintha bomba robbant volna az agyamban. Hiszen egész életemben ennek ellenkezőjét mondták nekem. Mi másban tévedhettünk még?

Másodszor pedig nagy segítségemre volt a radiológiai tapasztalatom. E területen szerencsére számos különböző krónikus betegséggel volt már dolgom. A legtöbb szakorvos, például az idegsebészek, nőgyógyászok, kardiológusok, nefrológusok, endokrinológusok, neurológusok, szemészek, gyakran nem láthatják az összképet, hiszen a munkájuk során csak szűk szakterületre koncentrálnak. Emellett radiológusként alkalmam nyílt magukat a betegségeket megfigyelni: a koszorúerek beszűkülését, a sztrók során kiszabadult vért, a szervekre rakódott zsírt, az elzsírosodott májat, a rosszindulatú daganatot, az Alzheimer-kórban szenvedő betegek agysorvadását, a diabetikus eredetű fekélyeket és más komplikációkat. Vagyis a krónikus betegségek közvetlen manifesztációinak látványa a mindennapos munkám részét képezte.

Ezen eszközökkel a kezemben elkezdtem feltúrni a szakirodalmat, és újraképeztem magam. Hamarosan olyan felfedezésekre lettem figyelmes, amelyekből kiderült, hogy az, amit addig tanítottam, már bizonyítottan hamis volt.

Az a hatalmas mennyiségű bizonyíték, amelyet Gary barátom elém tárt, szembement mindennel, amit addig hittem a táplálkozásról, az egészségről és a hosszú életről. Ellentétes volt mindazzal, amit a dietetikus anyámtól, majd az orvosi egyetemen tanultam. Sőt, azzal is szemben állt, amit évtizedeken keresztül tanítottam az orvosi egyetemen, a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem (UCLA) David Geffen Orvostudományi Karán mint a radiológia professzora. Láttam, ahogy Gary új egészségi paradigmája tökéletesen illeszkedik az emberi szervrendszerek térképére, amelyeket jól ismertem a radiológiai tapasztalatomból.

Hogyan tévedhettem ekkorát? Hogyan tévedhetett ekkorát az egész orvostársadalom? Ilyen hosszú időn keresztül. Az Alzheimer-kórról, a szívbetegségekről, a cukorbetegségről és az ízületi gyulladásról évtizedeken keresztül azt gondolták, hogy egymástól független betegségek. De azok a bizonyítékok, amelyeket Gary, majd később újabb könyvek, tanulmányok, cikkek és kutatások feltártak, azt mutatták, hogy ezek mind metabolikus betegségek, az anyagcsere betegségei. Az Egyesült Államok tíz vezető haláloka közül nyolc közvetlenül is összekapcsolható a metabolikus szindrómával.1

Sokkal nagyobb egészségügyi krízissel nézünk szembe, mint amekkora a Covid–19 volt, és a legtöbb ember nincs is tudatában ennek. Miközben a krónikus betegségek gyakorisága egyenletesen emelkedett az elmúlt száz évben, e növekedés hihetetlenül felgyorsult az elmúlt két évtizedben. 2000 és 2010 között a két vagy több krónikus betegséggel küzdő, középkorú felnőttek aránya 16 százalékról felugrott 21-re, majd mindössze négy év alatt, 2014-re már 32 százalékra emelkedett.2 3 Ma pedig már az Egyesült Államok felnőtt lakosságának 40 százaléka több krónikus betegségben is szenved.4

Ennek eredményeként a várható élettartamunk csökkenésnek indult, az írott történelem során először.5

Hamarosan megvizsgálom, hogy miért hittem az egészségről, betegségről, emberi anatómiáról és a fiziológiáról szóló hazugságokban, miért tanítottam őket – és hogyan lettek ezek a hiedelmek az orvosi közösség uralkodó és megkérdőjelezhetetlen világképének alapjai.

Tudom, hogy ezt az állítást, miszerint a hivatalos orvostudomány – és orvosprofesszor létemre személy szerint én is – „hazugságokat” tanított, egyszerre fogják rendkívülinek tartani a fősodorbeli orvosláson belül és azon kívül is. A rendkívüli állítások pedig rendkívüli bizonyítékokat kívánnak, és tisztességtelen lenne tőlem az olvasókkal szemben, ha várnék még száz, ötven vagy akár csak öt oldalt is e bizonyítékok bemutatásával. Így hát e fejezetben bepillantást nyújtok abba, hogy mi mindenről lesz szó részletesebben a könyv hátralévő részében.

A „hazugság” kifejezéssel nem azt akarom állítani, hogy e hibákat az orvosok a félrevezetés, a megtévesztés vagy a manipuláció szándékával terjesztették, nem akarta senki szükségtelenül korán a sírba taszítani a lakosságot. Egyes „hazugságok” mindössze a jóakaratú hibák következményei, mások szándékos vétségek, amelyek hátterében időnként pénzügyi érdekek állnak. Például az Amerikai Szívgyógyászati Társaságot támogatják a cukoripari vállalatok, a társaság pedig olyan tanácsokat ad az embereknek, amelyek ártalmasak számukra, miközben azt hangoztatja, hogy meg akarja védeni őket. De erről később még részletesen is írok.

Először is egyértelművé kell tennem a saját helyzetemet: én a hivatalos orvosi intézményrendszer része vagyok. Nem vagyok lázadó, zendülő, fenegyerek, összeesküvés-elméletek híve. Nagyon fontos, hogy az olvasó ezt észben tartsa, amikor majd a csalások, a megtévesztések, az ignorancia és az inkompetencia bizonyítékait tárom elé. Ez alapján úgy tűnhet, mintha az orvoslás perifériájára szorultam volna, pedig valójában az orvosi elit tagja vagyok. A kutatócsoportom sok millió dollárnyi támogatást kapott a gyógyszercégektől. Írtam gyógyszerértékelő jelentéseket, amelyeket a cégek csak akkor engedtek publikálni, ha az eredményeik pozitívak voltak. Egyébként ez az elfogadott gyakorlat. Több száz lektorált tudományos szakcikket írtam több mint egy tucat tankönyv mellett, amelyeket öt másik nyelvre is lefordítottak. Két nemzetközi tudományos társaság elnökévé választottak. A világ két vezető orvosi egyetemén neveztek ki professzorrá, amely a legmagasabb egyetemi rangnak számít, és továbbra is betöltöm e tisztségeket. Mindenekfelett pedig kutató vagyok. Ez azt jelenti, hogy kénytelen vagyok követni a tudományt, bárhová is vezessen, még akkor is, ha szakítanom kell mindennel, amit korábban igaznak gondoltam.

Emellett praktizáltam is, gyógyítottam a betegeket, és több száz orvostanhallgató, orvos és más egészségügyi szakember képzésében vettem részt. Az a felvetés, hogy esetleg hamis állításokat tanítottunk nekik, kellemetlenül érint, mégis egyértelműen lehetséges, hiszen a tudományos ismereteink képlékenyek, és folyamatosan fejlődnek. Ugyanakkor az a lehetőség, hogy úgy tanítottunk nekik valótlanságokat, hogy közben rendelkezésünkre álltak az ezeket cáfoló tudományos bizonyítékok, már mélyen aggasztó. Sajnálatos módon mindkettőre van példa. Ezért le kell tépnünk a csomagolást, hogy feltáruljon az alatta rejlő romlottság.

A HÁROM HALÁLOS HAZUGSÁG, AMELYBEN HITTEM (ÉS AMELYET TANÍTOTTAM) AZ ORVOSI EGYETEMEN

Íme kezdésként három hazugság ízelítőül. Ha ezeket aggasztónak találják, akkor készüljenek fel arra, hogy a könyv további részében ennél még sokkal rosszabb dolgokról is lesz szó.

1. Az elhízás hazugsága: „a kalória az csak kalória”

Jelenleg a valaha volt legszörnyűbb globális elhízásjárvánnyal küzdünk.

A „túlsúlyosság” azt jelenti, hogy az ember testsúlya nagyobb annál, amit az ő életkorában és az ő testalkata esetén normálisnak és egészségesnek tekintünk. Az „elhízottság” még ennél is súlyosabb állapotot jelent, ilyenkor az illető szervezete már rendkívül sok testzsírt halmozott fel. Ez az állapot nem csupán az idősebb embereket érinti. A statisztikák szerint a húszévesnél idősebb amerikai felnőttek 42,5 százaléka elhízott, 73,6 százalékuk pedig legalább túlsúlyos.6 Vagyis az amerikaiak majdnem fele elhízott, és a legtöbben túlsúlyosak.7 Az elhízás egészségtelen, és az anyagcsere működési hibájának jele. E hiba hatása a magas vérnyomásban, a cukorbetegségben, a szívrohamban, a sztrókban, az Alzheimer-kórban, a rákban vagy más krónikus betegségben is megnyilvánulhat.

E járvány okairól meglévő tudásunk, illetve a terápiás megközelítése egy egyszerű hazugságon alapul: hogy „a kalória az csak kalória”. Ez azt feltételezi, hogy az elhízás oka a túl sok kalória fogyasztása.

Ez két okból is téves. Először is, mert a kalóriák önmagukban nem képesek elhízást okozni. Ehhez több más tényezőre is szükség van. Emellett pedig a különböző típusú kalóriák eltérő módon befolyásolják a testsúly szabályozását (és így az elhízást).

Ha azt állítjuk, hogy az elhízást a túl sok kalória bevitele okozza, az olyan, mint ha azt mondanánk, hogy az alkoholizmust a túlzott alkoholfogyasztás váltja ki, a szívroham pedig azért következik be, mert a szívizom nem kap elegendő oxigént. Ezek az állítások szigorú értelemben véve mind igazak, de mégsem világítják meg a végső okot, amelynek kezelésével ténylegesen befolyásolhatnánk a betegség kimenetelét.

A kalória az élelmiszerekkel felvett energia mennyiségét jelenti. Mindannyiunknak szükségünk van energiára az életben maradáshoz. Hazugság, hogy nem számít, milyen élelmiszerből származik a kalória, mert minden kalória ugyanolyan, és ha fogyni akarunk, egyszerűen kevesebb kalóriát kell fogyasztanunk.

Ez a hazugság abból az elképzelésből ered, hogy minden energia, amit a szervezetünk felhasznál, az általunk elfogyasztott táplálékban lévő kalóriákból származik, ami igaz. A termodinamika első főtételét (az energiamegmaradás törvényét) is felhasználják e hazugság alátámasztására. Egy újabb tanulmány például így érvelt: „a termodinamika értelmében a kalória az csak kalória, függetlenül az étrend makrotápanyag-összetételétől”.8 Ezt az elvet „az elhízás energiaegyensúly-elméletének” is nevezik.

De az (elfogyasztott kalóriák száma = elégetett kalóriák száma) egyenlet leegyszerűsíti a valóságot. Ahogy mindenki jól tudja, aki küzdött már a pluszkilókkal, az elfogyasztott kalóriák nem feltétlenül égnek el azonnal, hanem a zsír- (és glikogén-) raktárakat is hizlalhatják. Ezért az egyenletnek valójában így kellene kinéznie:

(elfogyasztott kalóriák száma = elégetett kalóriák száma + elraktározott kalóriák száma).

Legfőképpen az határozza meg, mennyivel nő a testsúlyunk, hogy az elfogyasztott kalóriák közül mennyi raktározódik el, és mennyit égetünk el. Ez az arány csak részben függ a bevitt kalóriák mennyiségétől, hanem a szervezetünk egyik biokémiai jele határozza meg.

E jelet az inzulin hormon közvetíti. Az inzulin arra utasítja a sejteket, hogy raktározzák el az energiát, legfőképpen zsír formájában. Ha az energiát nem a zsír létrehozására fordítják, akkor a szervezet elégeti. Így nem növekszik a testsúly. Ha az inzulin bekapcsol, és megkezdődik a zsírraktározás, kevesebb kalória ég el.

Az inzulin állapota határozza meg, hogy a kalóriákat zsírraktározásra használjuk vagy elégetjük.

Ha az inzulin nem aktiválódik, az illető nem raktározza el zsírként az energiát, függetlenül attól, hogy mennyit fogyaszt belőlük. Így nem fog hízni, hiszen minden kalóriát eléget.

Jó példa erre az alábbi képen látható gyermek, akinek a hasnyálmirigye képtelen volt megfelelő mennyiségű inzulint termelni az 1-es típusú cukorbetegség miatt.9 Képtelen volt hízni, függetlenül az elfogyasztott kalóriák mennyiségétől (bal oldali kép). Nyolc hétig kezelték inzulinnal, és ennek hatására növekedett a testsúlya (jobb oldali kép). Ha az 1-es típusú diabéteszben szenvedők nem kapnak kiegészítő inzulinkezelést, csekély mennyiségű testzsírt képesek felhalmozni, függetlenül az elfogyasztott kalóriák számától.

Két kép egy diabéteszes gyermekről, az inzulinkezelés előtt és után. A kezelést Frederick Banting és Charles Best végezték 1922-ben. A jobb oldali kép két hónapnyi kezelés után készült.10

Orvosként személyes tapasztalataimból is tudom, hogy bárkinél el lehet érni a hízást, ha inzulint adunk neki. Ezt az 1-es és a 2-es típusú cukorbetegeknél is meg lehet figyelni rögtön azután, hogy a kezelés részeként külső inzulinpótlást kezdünk náluk.

Máshogy megfogalmazva: a kalóriák szükséges, de nem elégséges feltételei az elhízásnak. Ehhez inzulinra is szükség van. Vagyis az elhízás nem csupán az elfogyasztott kalóriák által okozott probléma: egyúttal az inzulin problémája is.

Ha minden élelmiszer ugyanúgy serkentené az inzulin felszabadulását, akkor a kalória valóban csak kalória lenne. Ez önmagában tehát nem hazugság. De a különböző ételek korántsem egyformán indítják be az inzulinszint emelkedését.

A három makrotápanyag-csoport közül, amelyekkel később részletesen foglalkozunk majd, a szénhidrátok erősen stimulálják az inzulin felszabadulását, míg a fehérjék enyhén hatnak rá, a zsírok pedig szinte egyáltalán nem serkentik a hormont (lásd az alábbi grafikont).11

E grafikon a különböző makrotápanyagok vérinzulinszintre gyakorolt hatását mutatják az idő múlásával.

Vagyis a szénhidrátokból származó kalóriák hatására több inzulin fog felszabadulni (és nagyobb testsúlynövekedés következik be), mint a fehérjékben lévő kalóriák következtében. A zsírok kalóriáinak pedig még kisebb hatása van az inzulinra. A különböző kalóriák hízásra gyakorolt hatása tehát nem azonos. Emiatt pedig a fogyás sem csupán a kevesebb kalória fogyasztásáról szól.

Az az igazság, hogy a fogyás (vagy éppen a hízás) szempontjából nem az elfogyasztott kalóriák mennyisége a legfontosabb tényező, hanem a kalóriák típusa. Hiszen ezek befolyásolják az inzulinszintet, és ezáltal ezek indítják be az energia zsírként való elraktározását.

Ahogy minden állattartó tudja, az állatok felhizlalásához egyszerűen nagy mennyiségű finomított szénhidráttal kell őket etetni, amely beindítja az inzulintermelésüket, és kiváltja az energia elraktározását a zsírszövetekben.

De az állatok zsíros élelemmel való táplálása nem váltja ki ugyanezt a hatást.

Mi az oka annak, hogy egyre több az elhízott ember? A konvencionális bölcsesség és az orvosi ajánlások egyaránt azt mondják, hogy a fogyáshoz, illetve az elhízás megelőzése érdekében többet kell mozognunk, és kevesebbet kell ennünk. Ez azonban azt feltételezi, hogy nem számít, mit eszünk, mindössze az ételben lévő kalóriák a lényegesek. Az elhízást az ember akaraterejének defektusaként láttatják, hiszen nem képes kontrollálni a késztetéseit.

Ez az elhízás energiaegyensúly-modelljén alapul, amelyet szerte a világon tanítanak az orvosi egyetemeken. De ahogy azt a Jenny Craig, a WeightWatchers, a Nutrisystem és számtalan más testsúlycsökkentő cég „sikere” jól mutatja, az elmélet nem működik. Nézzük csak meg, hány visszatérő ügyfelük van.

Hogy jutottunk el ide? A hetvenes években, amikor egyre nagyobb figyelem vetült a szívbetegségekre, és némi növekedés volt tapasztalható az elhízás gyakoriságában, az amerikai politikusok meghallgatásokat tartottak arról, hogy milyen közegészségügyi irányelveket kellene kialakítani az elhízással kapcsolatban, és milyen táplálkozási tanácsokat adjanak a lakosságnak.

1977-ben kutatók egy csoportja megjelentette a Táplálkozási útmutató az amerikaiak számára című kiadványt, amelyet azóta az amerikai egészségügyi és földművelésügyi minisztériumok rendszerint ötévenként frissítenek. Arra biztatták az amerikaiakat, hogy a szénhidrátok arányát növeljék az összes bevitt kalória 55 százalékáról 60 százalékra, miközben a zsíreredetű kalóriák arányát csökkentsék le 30–35 százalékra. Az ajánlás oka elsősorban a szívbetegségek vélt veszélyének csökkentése volt (ami ugyancsak hazugság, de részletesen erről is később).

Az ajánlások szerint az embereknek több cukrot és más szénhidrátot kellene fogyasztaniuk, miközben csökkenteniük kellene a húsból, tojásból, vajból és teljes tejből származó telített zsírok mennyiségét. Ahelyett, hogy az általuk „rossznak” nevezett telített zsírokat ennék, azt tanácsolták, hogy alacsony zsírtartalmú élelmiszereket, például sovány tejet fogyasszanak, és az állati termékekben lévő telített zsírokat cseréljék le a gyulladáskeltő növényi olajokban (például a szójaolajban) található, többszörösen telítetlen és transzzsírokra. Érdekes módon az Egyesült Államok táplálkozási ajánlásait megfogalmazó szakértői bizottság tagjainak 95 százalékánál érdekütközés merült fel az elmúlt évtizedben az élelmiszeriparral való kapcsolatuk miatt.12

1992-ben az első hibás ajánlásokat még rosszabb javaslatok váltották fel – az úgynevezett élelmiszer-piramis képében. 13 A piramis alapjánál helyezkedtek el a szénhidrátok (azoknak is főként finomított változatai), például a kenyér, a száraztészta, a rizs, a gabonapelyhek, amelyekről azt mondták, hogy 6-11 adagot érdemes enni belőlük naponta!

Az amerikai mezőgazdasági minisztérium hivatalos
1992-es élelmiszer-piramisa Az 1992-es élelmiszer-piramis, amely 6-11 adag szénhidrát fogyasztását javasolta naponta, miközben a zsírok és az olajok elkerülésére intette az embereket.

A zsírok fogyasztása (aminek alig van hatása az inzulin felszabadulására) helyett a szénhidrátok fogyasztását javasolták (ami viszont erősen serkenti az inzulinszint emelkedését). Így a fenti tanácsokat követő legtöbb amerikai lakos anyagcseréje a kalóriák elégetéséről áttért az energia zsírként történő elraktározására.

A különböző makrotápanyagokkal bevitt kilokalóriák3 százalékos aránya a 20–74 év közötti † férfiak körében, illetve ennek változása az évek során végzett felmérésekben – Országos Egészségi és Táplálkozási Felmérés (NHANES), Egyesült Államok, 1971–2000.

Az amerikai népesség a nyolcvanas-kilencvenes években kezdte szénhidrátokra cserélni a zsírokból felvett kalóriákat.

A zsírokból származó kalóriák mennyisége lecsökkent, míg a szénhidrát-eredetű energia emelkedett. E változással felcsavartuk a szervezetünk inzulintermelését, és arra utasítottuk a sejtjeinket, hogy zsírt raktározzanak.

És így is tettünk. Nagyjából egy időben azzal, hogy a táplálkozásunkban szénhidrátokra cseréltük a zsírokat, az elhízás gyakorisága az egekbe emelkedett – és a növekedés üteme azóta sem lassult.

Az amerikai felnőtt lakosság körében mérhető elhízottság százalékos aránya a teljes energiafelvétellel szemben.14

Az egészségügyi rendszer szereplői nem értenek teljes mértékben egyet az elhízás terjedésének okairól, illetve a folyamat megállításának módjáról. A probléma eközben egyre csak súlyosbodik, és emberek halnak meg miatta.15

2. A cukorbetegség hazugsága: „a 2-es típusú diabéteszt legjobban inzulinnal lehet kezelni”

A diabétesz (cukorbetegség) az inzulin működési rendellenessége, amely a vércukorszint (vagy vérglükózszint) megemelkedését okozza.

Az 1-es típusú cukorbetegség esetén a hasnyálmirigy, vagyis az inzulint termelő szerv károsodik, így nem képes elegendő hormont termelni, és az inzulin szintje abnormálisan alacsony marad. Régen ez volt a diabétesz leggyakoribb formája, de az utóbbi időben leelőzte a 2-es típusú cukorbetegség, amely immár az esetek 90 százalékát okozza.

A 2-es típusú diabéteszt a táplálkozással felvett szénhidrátok okozzák, amelyek serkentik az inzulin termelését. Az inzulinrezisztencia akkor alakul ki, ha krónikusan magas marad az inzulin szintje, amitől a sejtek egyre kevésbé reagálnak a hormonra (vagyis csökken az inzulinérzékenységük). Emiatt magasabb inzulinszintre van szükség, de ez tovább ronthatja az inzulinrezisztenciát – vagyis ördögi kör jön létre.

Az amerikai CDC (Betegségmegelőzési és Járványügyi Központ) szerint minden harmadik amerikai felnőtt vagy cukorbeteg, vagy prediabéteszben szenved, de a 80 százalékuk erről mit sem tud.16

Ma már a 2-es típusú cukorbetegség adja a diabéteszesetek 90 százalékát.17 E betegség következtében kórosan magas vércukor- és inzulinszint alakul ki, amely aztán károsítja a szervezetet. Az eredmény vakság, veseelégtelenség, a szívbetegségek megnövekedett kockázata, sztrók, rák és Alzheimer-kór is lehet.

Éppenséggel a valaha volt legsúlyosabb diabéteszjárvány is mostanában veszi kezdetét a világon. Az amerikai felnőttek 10 százaléka 2-es típusú cukorbeteg, és ahogy már említettem, 38 százalékuk prediabétesszel küzd.18 Ez azt jelenti, hogy a történelemben először az amerikai lakosság majdnem fele (48 százaléka) ugyanabban a metabolikus betegségben szenved.

Emlékszünk a szénhidrátfogyasztásra vonatkozó táplálkozási ajánlások hatására: az inzulinszint, illetve az elhízás gyakoriságának megemelkedésére az elmúlt évtizedekben? Nos, e tényezők elősegítik a diabétesz járványos terjedését, bár kell némi idő ahhoz, hogy a krónikusan megemelkedő inzulinszintből először inzulinrezisztencia, majd cukorbetegség alakuljon ki.

A cukorbetegek száma az amerikaiak körében 1958 és 2015 között19

Vegyük észre, hogy a fenti grafikon hasonlít az elhízást ábrázoló korábbi grafikonhoz, ennek oka, hogy a két betegséget szinte ugyanazok a tényezők okozzák. Ahogy látni fogjuk, ugyanazok az anyagcserezavarok, például az inzulinrezisztencia állnak az elhízás és a cukorbetegség hátterében is, a legtöbb gyakori krónikus betegséghez hasonlóan.

A cukorbetegséggel kapcsolatos hazugság azt állítja, hogy a 2-es típusú cukorbetegséget a leghatékonyabban inzulinnal lehet kezelni. Ha inzulint adunk a betegnek, azzal elháríthatjuk a vérben keringő túl sok glükóz azonnali hatásait, hiszen a hormon hatására a sejtek zsírként raktározzák el a cukrot. Ezzel ugyanakkor megemeljük a szervezet általános inzulinszintjét, ami csak rontani fog az inzulinrezisztencián, vagyis a 2-es típusú cukorbetegség alapvető okán. Emellett a megemelkedett inzulinszint más krónikus betegségeket is kiválthat (ezekről később még lesz szó).

Ha a 2-es típusú cukorbetegséget és az inzulinszint krónikus megemelkedését a táplálkozással bevitt túl sok finomított szénhidrát és cukor okozza (amelyek serkentik az inzulintermelést), akkor a 2-es típusú diabétesz egyszerűen visszafordítható, ha alacsony szénhidráttartalmú étrendre váltunk?

Egy férfi azelőtt és azután, hogy kizárta a finomított szénhidrátokat a táplálkozásából, és időszakos böjtölésbe kezdett.
Forrás: @thebeardedtenor

A fenti fotón látható férfi elhízott és 2-es típusú cukorbeteg volt (balra). A hemoglobin-A1c (HbA1c) tesztje, amely az átlagos vércukorszintet méri két-három hónapos időtávban, kórosan magas (9,6 százalékos) értéket mutatott. (A glikációról később még több szót ejtünk.) A bevett orvosi ajánlások szerint hamarosan inzulininjekciókat kellett volna kapnia. Ehelyett azonban úgy döntött, hogy kipróbálja az időszakos böjtöt, illetve kizárja a finomított szénhidrátokat (közöttük a cukrot) a táplálkozásából, vagyis ketogén diétába fogott. Nagyjából 46 kilót adott le, a HbA1c értéke pedig 5,2 százalékra, vagyis normális szintre csökkent. A cukorbetegsége remisszióba került, és jelenleg nem kell semmilyen gyógyszert szednie. (Köszönöm Chadnek, @thebeardedtenor, hogy megosztotta velem a történetét.)

Tudva, hogy az inzulin milyen hatást gyakorol a testsúlyra, vajon mi történt volna ezzel a férfival, ha követi a 2-es típusú diabétesz standard kezelési ajánlásait, és elkezd inzulint fecskendezni magába?

Az egészségügyi rendszerünk sajnos sokkal inkább arra állt rá, hogy inzulinnal és más gyógyszerekkel menedzselje a 2-es típusú cukorbetegséget, mint hogy arról tájékoztassa az embereket, hogy a táplálkozásuk megváltoztatásával, illetve a betegség okainak elkerülésével hogyan fordíthatják vissza a diabéteszt. Való igaz, hogy sokan inkább tablettát szednek vagy injekciózzák magukat, mintsem változtatnának az életmódjukon. De a legtöbben nem is tudják, hogy az életmódváltás hatása milyen nagy lehet. Emellett bizonyos kutatási eredmények arra utalnak, hogy a gyógyszeres vércukorszint-szabályozás (akár inzulin, akár tabletták segítségével történik) nem feltétlenül előzi meg a betegség hosszú távú komplikációit. (E témában a következő fejezetekben mélyülünk majd el.)

Ezenkívül ott vannak a pénzügyi ösztönző körülmények is. 201 3-b an az inzulin és más diabéteszgyógyszerek forgalma az IMS Health gyógyszeripari piackutató cég adatai szerint elérte a 23 milliárd dollárt. Ez több, mint az amerikai profi amerikaifoci-, baseball- és kosárlabdaligák (NFL, MLB és NBA) bevételei együttesen.20

Az Amerikai Diabetológiai Társaság (ADA), amely inkább az inzulin és más gyógyszerek alkalmazását javasolja a szénhidrátfogyasztás elsődleges visszafogása helyett, több mint egymillió dolláros támogatást kapott 2022-ben a legnagyobb gyógyszeripari szponzorai mindegyikétől.21

Az ADA rendszeresen jelentet meg ehhez hasonló ajánlásokat. 200 8-b an például ezt írták: „a szacharóztartalmú élelmiszerek (vagyis a cukrot tartalmazó ételek) más szénhidráttal helyettesíthetők az étrendben, vagy ha mégis fogyasztunk ilyen táplálékot, akkor inzulinnal vagy más vércukorszint-csökkentő gyógyszerrel ellensúlyozható a hatásuk”.22

Később még jobban elmélyedünk az inzulin hatásában, illetve a könyv későbbi fejezeteiben még többet foglalkozunk a cukorbetegséggel.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Balla Nóra

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 561 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Afacad – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Zen Kaku Gothic New – SIL Open Font License