részlet

Harmat
Budapest, 2023

© Véssey Miklós, 2023
© Harmat Kiadó, 2023

A novellák többsége megjelent
a Képmás magazinban.

ISBN
978 963 288 785 2 (ePub)
978 963 288 786 9 (mobi)

E kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

Apa születik

Levél az édes ismeretlenhez

Ki vagy? Honnan jössz és miért? Csupán annyit tudok, hogy létezel, bár fel nem foghatom. És ennyi elég a szeretethez.

Megfejthetetlen titkok mentén fejlődsz, szíved percenként száznegyvenet ver, kézzel-lábbal kalimpálsz, izegsz-mozogsz az öntudatlan, puha és végtelen jóban, ami az anyaméh. A puszta, ártatlan létezés határtalan mámora a tiéd. Mit is mondhatnék neked én, a fejlett, a felnőtt, a szabad? Ki vagyok? Honnan jöttem és miért? Létezem, sokszor mégsem vagyok elég a szeretethez.

Nem vagyok elég kicsi hozzá. Bár össze tudnék menni akkorára, mint te vagy! Hiszen te nem aggódsz a jövőn, bár biológiai értelemben hajszálon múlik az életed, te pont annyit használsz a világból, amennyire valóban szükséged van, te nem nézed a saját érdeked, hisz arról se tudsz, hogy vannak jogaid. Ha belegondolok, hogy én is így kezdtem, hitetlenül bámulok magam elé.

Ugyanis azóta szép nagyra fújtam magam. Az arany öntudatomat. Kiharapom a világból, ami jár. Jog szerint. Mert elhittem, hogy én irányítom az életem. Aztán rád gondolok, és szembesülök vele, hogy az sem rajtam múlik, hogy levegőt vehetek, vagy hogy az egyik szívverésemet egy másik követi majd. Semmi sem jár, mégis mennyi mindenem van. Mert amit szereztem, még azt is ajándékba kaptam.

A te életed szüntelen imádság. Együttlét az ismeretlennel. Öntudatlan hittel fekszel rajta, és az megtart téged, mert nem akarod megnevezni. Ezt irigylem tőled én, aki az ismertnek hazudott labirintusban bolyongok, és próbálom meggyőzni magam, hogy nem tévedtem el, pedig a falat útnak, az eget ózonrétegnek, a szivárványt optikai jelenségnek hívom. Mégis rám leszel bízva ebben az életben.

Bevallom, ettől meg vagyok ijedve kissé. De már próbálok összemenni a feladathoz.

Levél apának

Megkaptam a leveled. Anyán keresztül, érzések formájában. Neki tetszett, úgyhogy nekem is. Sajnos az én koromban még könnyen befolyásolható az ember.

Én is érzések segítségével válaszolnék, ha nem baj. Az ujjaim aprók még, és se toll, se papír nincs a környéken. Kölcsönvenném a testedet, a gondolataidat, hogy együtt válaszolni tudjunk neked.

Ahogy írtad, anya végtelenül jó és elég. Nehéz elképzelni, főleg az én fejletlen idegrendszeremmel, hogy anyán kívül létezik bármi is. Te ott kívül vagy, igaz?

Ez izgalmas, de egyszerre ijesztő is, mert akkor te kiben vagy, és benne milyen? Kapsz enni? Tudsz mozogni? Nem fázol? Vagy csak úgy létezel a nagy semmiben? Ez lenne az, amit te úgy nevezel, hogy „élet”?

Van egy sejtésem, és ahogy szaporodnak a sejtjeim, ez a sejtésem is egyre erősebb: hogy nem maradok végig itt. Oda kell majd kimennem, ahol te vagy? Minek itt hagyni a legjobb helyet a világon? Mindenem megvan, sőt napról napra többet kapok. Kedvemre ehetek, ihatok, alhatok. Anyán kívül hogy megy ez? Említettél valami levegő nevű dolgot. A hangzása alapján nem tűnik túl laktatónak, igaz, a hallócsontocskáim még nincsenek a helyükön teljesen.

Úgy tudnám összefoglalni, hogy kicsit elbizonytalanítottál. Anya jó, te is jónak tűnsz. Úgy írsz, mintha lenne olyan, hogy valami nem jó. Meg hogy te is csináltál ilyen dolgokat. Ez sehogy sem fér bele a picike koponyámba.

Annak örülök azért, hogy ott kint vár engem valaki. És amit szeretetnek hívsz, arról tudom, hogy micsoda. Azt hiszem, én szeretetet kapok anyától. Meg ezzel a levéllel tőled is. Ennyit már ilyen kicsin is felfogok, sőt adni is tudom ugyanazt. Küldök belőle.

Érzed, apa? Kezdődik!

Apa születik

Kihajol a kórház ablakán, próbál rágyújtani, máshogy képtelen lenne elviselni a stresszt. Apuka várjon kint, férfinak nincs helye a vajúdóban! Menjen, vacsorázzon meg, sportoljon, nézzen filmet. Majd szólunk, ha kezdődik a kitolási szakasz.

Kifogyott az öngyújtója, hiába küszködik. Idegesen eldobja a cigit, amúgy is le kéne szokni, ha már apa lesz. Lelép a radiátorról, leül a többi szerencsétlen kispapa közé. Rossz rájuk nézni. Az egyik a körmét rágja, a másik idegesen fel-alá járkál, a harmadik csak ül, maga elé mered, a lábát rázza, és előre-hátra dülöngél, mint egy pszichopata. A váróterem falai ötpercenként mintha rándulnának egyet. A nővér megáll az ajtóban, és az ő nevét mondja. Jöjjön, apuka, mert szülünk!

Érzi, hogy az anyaméh, ami az eddigi élete, összehúzódik. Egyre kevesebb dolog fér el benne, ki kell dobálni őket. A dohányzás az első. Aztán jön a napi két óra képernyő előtti tespedés. Aztán a vágy az új kocsira: kiderül, hogy simán jó a régi is. Ám ez sem elég. Ki kell dobni a nyugalmat, a szabadidőt, a síelést, a pénzt a bankszámláról. Végül csak ő marad: a teste, meg ami abban van. De a méh tovább szűkül, neki is mennie kell. Kifelé, bármi is legyen ott.

A fejét dugja ki a legnehezebben. A gondolatait: hogy mostantól egyetlen tárgy körül forognak majd. Elsőre nem is megy, át kell ölelnie a görcsöktől szenvedő feleségét. Átöleli, és ismételget valami érthetetlen mondatot, aminek az a vége, hogy nem én. Suttogva mondogatja. És egyszer csak érzi, hogy a feje már kint van. Mély levegőt vesz. A feje már apa.

A válla könnyebben kicsúszik. Hiszen az apaságra lett kitalálva: hogy vigyen. Gondokat, súlyokat, embereket. Egy apa viszi a családját, egyértelmű kép. Végre ez a csapott, csontos testrész, melyet eddig legfeljebb vonogatott, értelmet nyer. Ilyenekben, hogy: apa, vegyél a válladra, apa vállalt értünk valamit, apa új vállalkozásba kezdett.

A belső szerveknek is apává kell válniuk. A szívnek a legkönnyebb, az már kilenc hónapja erre edz. A gyomor felkészül a bébitápra. A máj örül a legjobban, csökkenhet a megszokott alkoholszint. Legalábbis ígéretet kap, hogy talán. Semmiképp sem ma. Leghamarabb a tejfakasztó után.

Az a bizonyos szerv büszkén kiáltja a test többi részének, hogy látjátok, apa lett, végig ez volt a célom. A szőrös lábak könnyedén, észrevétlenül csusszannak ki utána, gyorsan le is térdelnek, hogy hálát adjanak.

Az orvos mondja, hogy fiú, de ő tudja, hogy több annál. Ő mostantól apa.

A fiára néz, és bőg. Mint minden újszülött.

Apaméh

Az első hónapokban kizárólag az anya képes kapcsolódni a csecsemőhöz. Amint egy tejfakasztón el is hangzott: fél év múlva majd körbenéz a gyerek, hogy ott van-e az apja, addig legfeljebb azzal segíthetsz, hogy elmosogatsz, főzöl, meg fertőtleníted a fejőgépet.

Ezzel lehet vitatkozni, vannak elképzelések, tapasztalatok, érvek és ellenérvek. Sokkal fontosabb kérdés, hogy mit kezdjünk 2700 gramm kapálózó szeretettel sürgősségi császármetszés esetén, ha az anya altatásban van, így nem tehetjük azonnal mellre. A szeretet ugyanis hiperérzékeny dolog. Mégsem helyezhetjük egy műanyag bölcsőbe, miközben kétségbeesetten üvölt a közelségért.

Ilyenkor próbáljunk találni egy jó apát. Honnan tudjuk, hogy jó? Onnan, hogy jelen van. A többi tulajdonsága ilyenkor nem számít. Jelen van, és ez elég ahhoz, hogy jó apa legyen. Általában a műtő melletti szobában találjuk. Néha zokog, máskor kiabál. De az sem ritka, hogy teljesen nyugodt.

Ha megtaláltuk, kérjük meg, hogy vegye le a pólóját. Lehet, hogy kérni sem kell, ösztönből tépi le magáról, mint Superman. Megesik, hogy követeli a gyerekét: adják ide, adják ide! Máskor csak szemérmesen figyeli a szoba sarkából az eseményeket. Mindez nem számít: a lényeg csupán annyi, hogy a szőrös, forró mellkas fedetlenné váljon. Helyezzük rá a gyereket.

Ezt úgy hívják, hogy szőrkontaktus. A csecsemő megnyugszik, mert meleg, puha felületen fekszik, miként az anyaméhben. Minden valószínűség szerint érzi, hogy nem valamin, hanem valakin van. Amennyiben apja korábban beszélt hozzá, talán még a hangját is felismeri. Olyannyira biztonságban érzi magát, hogy megpróbál szopni a mellbimbóból. Szemrehányóan felnéz.

Az apa ilyenkor jóízűen nevet. Szoptatni valóban nem tud, de már ott és akkor érzi: 2700 gramm szeretetért a világon minden másra képes lesz.

Hármas egység

Mindenével átölel, helyet ad a veséi között, a tüdeje alatt, a belek melegében. Odaadja a vérét, az oxigénjét, az ásványi anyagait. Hordoz, visz magával, vele vagyok akkor is, amikor egyedül van. Sosem vagyok egyedül, ő van alattam, felettem, mellettem, körülöttem. Ha rúgok egyet, vagy kinyújtom a kezem, meg tudom érinteni, puha, meleg és ruganyos. Hallom a hangját, érzem, ahogy simogat és beszél valakihez, hozzám beszél, nekem énekel. Van egy másik hang is, az mélyebb és ritkábban szól, a két hang néha egyszerre beszél, ez a legjobb, ilyenkor csukott szemmel, mozdulatlanul lebegek, míg el nem alszom. Amit ébren érzek, arról álmodom.

Ahogy növekszik, egyre nagyobb hely nyílik bennem, betölti az üres teret, amiről nem is tudtam, hogy létezik. Márpedig van, ennél jobban nem is lehetne, érzem a súlyát, húgyhólyagom a kanapéja, hasfalam a takarója, jobb vesém a lábtartója, bal vesém a párnácskája. Nem tudom, hogy hol végződik ő, hol kezdődöm én, elmosódnak a határok, ha nem mozog, aggódni kezdek, mintha a szívem állt volna meg. Amikor egyedül vagyok, el szoktam felejteni, hogy nem vagyok egyedül, velem van a munkahelyemen, a boltban, a templomban, az ágyban. Beszélek hozzá, nem válaszol, de érzem, hogy hallja, végigsimít a bordámon, faltól falig úszik a medencémben, táncol a víz alatt. Ilyenkor megnyugszom, hogy jól van, hogy él, hogy bennem él.

Nézem, ahogy gömbölyödik, sosem láttam szebbet, hogyan lehetséges ez, egy ember növekszik egy másik emberben. Elképzelem, hogy terhes vagyok, hogy gömbölyödik a hasam, viszolygást érzek, férfi vagyok, a testem zárt. Így maradok kívül, nézem őket, egyiket a másikban, és rájövök, hogy belül is vagyok, magába fogadott, ott növekszem benne, vele együtt. Mi az én helyem itt, kívül vagyok és belül, távol és közel, letelepedve otthon és bolyongva a világban, reggel kimegyek az ajtón, eltávolodom, nap közben eszembe jutnak, mi lehet velük, hordozom őket a gondolataimban, velük vagyok akkor is, amikor egyedül vagyok. Hazamegyek és átölelem őket, ilyenkor ház a testem, köréjük épül, erős fal vagyok, hőszigetelt ablak, vízhatlan háztető.

Tartalom

Apa születik

Levél az édes ismeretlenhez

Levél apának

Apa születik

Apaméh

Hármas egység

Igen

Apa a mennyekben

Kockajáték

Apakéz

Apa tanul

Apaisten

És már indul is

Édes teher

A fiam fejében

Apa most

Alku a főnökkel

Két beszélgetés

Az autócsalád

Fenyőillat

Apa ad

Az ég teteje

A rendes apa

Nagy vadat elejteni

Édes teher

Apa nincs

Akkor sem

Amikor mindenki nyer

Apaműhely

Férfiak a játszótéren

Párbaj

Férfiak a játszótéren

Kisokos altatáshoz

Játszótéri apatípusok

A dilemma

Elégtétel

Ruhamaffia

Az én fiam

Egy kis nátha

Piramis

Találkozás

Teljes a kép

Idegenek

Apa randizik

A híd

Egy boldog apa

Az idegen

A gyár

A lányom mosolya

Tánc

Teljes a kép

Apaszív

Esti rutin

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin
Borítóterv: Tabák Miklós
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Prompt – SIL Open Font License