AMY SALTZ

THE GAME

LEGYÉL TE IS SZUPERHŐS!

Könyv Guru

Budapest, 2024

Lehetséges, hogy az élet csupán egy nagyon valóságosnak tűnő játék, amelyben több pálya közül lehet választani? Ha így van, mint minden pályának, a Földnek is megvannak a saját játékszabályai.

A The Game-ben a tizenhat éves főszereplő fiú szemén keresztül ismerhetjük meg ennek a világnak a szabályait, nehézségeit, illetve tudhatjuk meg, hogyan lehet csalni és emberfeletti képességekre szert tenni. Viszont, mint minden játékban, a Földön is van egy feladat, amit véghez kell vinni ahhoz, hogy valaki befejezhesse a játékot és nyerhessen.

A Legyél te is szuperhős! tele van rejtéllyel és izgalmakkal. De hogy mi a fantázia szülötte és mi a valóság belőle, azt a könyv olvasói képzeletére bízza.

TARTALOMJEGYZÉK

SLS-iskolarendszer

Új Generáció

Ébredés

A valóság mint egy édes rémálom

Kedves Olvasó!

SLS-ISKOLARENDSZER

Kyle vagyok. 2033-at írunk, és nemsokára kezdődik a nyári szünet. Most februárban töltöttem be a tizenhetet. Ránézésre nem vagyok több egy átlagos fiúnál. Ma, mikor hajnali edzésemet befejezve beléptem volna az iskolám sötétített üvegajtaján, ránéztem a tükörképemre, és elégedetten vettem szemügyre, ahogy a napszítta, középhosszú, világosbarna hajam körbeöleli az arcom hibátlan bőrét. Belenéztem az őszi falevél színeiben játszó szemembe, és elégedetten nyugtáztam: ugyan hullafáradt vagyok, de ma is kicsattanok az életerőtől. Bevillant az a pillanat, amikor a rendszerbe kerülésem első napján néztem ugyanígy szembe a tükörképemmel, ám akkor a gennyes kelésekkel teli arcom és a világutálattal átitatott gondolataim miatt legszívesebben meghaltam volna. Most viszont felnéztem az égre, és megköszöntem a Mindenhatónak, hogy ezt az utat választhattam. Ekkor jutott eszembe, hogy papírra vetem azt a sok tapasztalatot, amellyel mindezt elértem.

„Hiro, Hiro! Mit csinálsz? Hányszor szóljak már?!” – ordított rám ebben a pillanatban gondolatban Dominik, az egyik legjobb barátom.

„Mikor törtél be az agyamba?” – riadtam meg, mivel mostanában mindig jól levédtem a tudatomat, nehogy idegenek behatoljanak. Dominik képességeit viszont még egy ideig biztosan nem tudom felülmúlni. Sokkal előrébb jár tudásban, mindazonáltal ismeri a gyenge pontjaimat, hiszen épp tőle tanulom, hogyan használjam a gondolattal való teremtést és a mágiát. „Amúgy naplót írok.”

– Naplót? Mindegy is, a te életed, azt csinálsz vele, amit akarsz! Viszont még mindig hajlamos vagy teljesen kizárni a külvilágot, ha elmélázol! – oktatott ki immár hangosan a barátom. – Mellesleg nem lettél egy kicsit beképzelt? – nevette el magát, hiszen tudta, milyen vagyok normál esetben. – Mióta szoktad magad önelégülten nézegetni a tükörben?

– Hagyjál már békén! Te is tudod, mennyit szívtam, mire ezt elértem!

– Egyéni szocprobléma – gondolta érzelemmentesen. – Csak szólni akartam, hogy megint fűzik a barátnődet.

– Nem bosszantasz fel. Teljes mértékben megbízom benne!

– Én azért odafigyelnék rá…

– Dominik, már mondtam, hogy nem érdekel a véleményed!

– Örülök, sokat fejlődtél – mosolyodott el. Mivel elég sok gondom volt, Dominik mindig tesztel, mennyit erősödtem lelkileg, de már nem tud kiakasztani.

Szóval ott tartottam, hogy kicsivel több mint egy éve még én is átlagos fiú voltam, és szuperhősökkel tarkított képregények, sorozatok, mozifilmek, animék, mangák világában éltem. Mostanra viszont magam tettem szert különleges képességekre. Tudok gondolatban kommunikálni, tárgyakat mozgatni, mágiát használni, és látom a világnak azt az oldalát, amelyet az átlagemberek nem. Még a földönkívüliket is. Különleges és korántsem egyszerű út vezetett el idáig, és ha egyedül rajtam múlt volna, biztosan el sem jutok eddig. Szeretném elmesélni, hogyan jutottam a legmélyebbről a legmagasabbra. Hogyan éltem meg azt az időszakot, amikor rájöttem, hogy az, amit egész addigi életemben láttam és érzékeltem, csupán töredéke a Föld nevű világ valódi mivoltának. És mindemellett az egész életem nem más, mint egy játék. Egy nagyon is élethű, izgalmas, de néha igazán fájdalmas játék, mert a test és a tudatunk, amelybe ideérkezve integrálódunk, egészen addig megköt minket, míg meg nem tanuljuk jól használni azt, amink van. Többet nem árulok el!

Történetem tizenhat éves koromban kezdődött, amikor is depresszív gondolatokkal teli elmémben felbukkant egy ötlet, melynek megvalósításával feláldoztam volna létezésemet a szenvedés oltárán, eldobva magamtól elkövetkezendő életem megismerésének lehetőségét. A karácsonyi szünet után történt: beszedtem egy csomó nyugtatót, majd hosszában, amilyen mélyen csak tudtam, felvágtam az ereimet mindkét karomon. Bekerültem az SLS-rendszerbe, ahol alkalmam nyílt megismerni azokat az embereket, akik csaknem valódi szárnyakat adtak, és hozzásegítettek a mostani önmagamhoz. Miért hívják SLS-iskolarendszernek? Valójában magam sem tudom. Ide olyan fiatalok kerülnek, akik alól kicsúszott a talaj: árvák, függőségben szenvedők, depressziósak, bántalmazottak, illetve valamilyen bűncselekmény elkövetői, de akad olyan is, akinek nevelését maguk a szülei adták fel.

Talán elgondolkodik az ember, mit keres egymás mellett a fiatalkorú bűnöző és a bántalmazott tinédzser, de a válasz egyszerű: mindegyikük szenved, és egyikük sem tudja, merre van a kiút igazi önmagához.

Öngyilkossági tervem ott fulladt kudarcba, hogy édesapám nyugtatós üvegcséje éppen akkor fogyott ki, amikor a teliből az utolsó darab is lecsúszott a torkomon. Azonnal rajtam kezdte keresni, mivel tudatában volt annak, hogy néha vettem ki belőle, és ráittam. Apa nem volt egy agresszív ember, viszont mikor sem a dörömbölésre, sem a telefonhívásra nem reagáltam, eszébe jutott, mi van, ha…? – és rám törte az ajtót. Ekkorra már nem voltam eszméletemnél.

A kórházban magamhoz térve szüleimet pillantottam meg először. Hirtelen nem értettem, mi történt, emlékeim azonban szép lassan kezdtek visszajönni és tisztulni. Testem nyomban görcsbe rándult, ahogy felelevenedett előttem öngyilkossági kísérletem oka. Az elmémet kétségbeesett düh öntötte el. Nyomorúságomban nem tudtam mást csinálni, mint trágár, indulatos kifejezésekkel szidni a szüleimet, amiért megakadályozták halálomat. Szívem szerint nekik ugrottam volna, de a nyugtatók még nem tisztultak ki teljesen a szervezetemből. A dolgozók azonnal kiküldték a szüleimet.

Miután az első adandó alkalommal összetörtem a fürdő tükrét, hogy befejezzem, amit elkezdtem, a kórházi pszichológus behívta a szüleimet, és közölte velük, hogy otthoni viselkedésemért nem tud felelősséget vállalni, ezért nem enged haza. A szüleimnek több intézményt is javasolt, ahol elhelyezhetnek, míg rendbe nem jön a gondolkodásom. Anyáék személyesen járták végig az intézményeket, és végül az SLS-iskolarendszer mellett döntöttek, mert naiv emberek lévén elhitték Hikaru, a nem túl magas, fiatalos kinézetű, smaragdzöld szemű, tejfölszőke hajú iskolaigazgató minden szavát. Hikaru megígérte nekik, hogy visszaadják az életkedvemet, és az iskola elvégeztével ugyanolyan életet élhetek, mint bármely normális ember. Bár ez korántsem volt igaz, mert aki innen kikerül, az már sosem lesz „normális”.

Minderről én persze mit sem tudtam. Reszketve vártam az alkalmat, hogy eloldozzák ágyhoz kötött kezeimet, és végre egyedül lehessek…

– Kyle… kisfiam… Tudod, az a helyzet… – vezette fel egy nap Apa kissé esetlenül a témát, miközben a gyomrom is felkavarodott kocsmaszagú leheletétől –, mivel önmagadra nézve veszélyesnek számítasz… a doktor úr ajánlott nekünk egy nagyon jó bentlakásos iskolát. Megnéztük, és nagyon szimpatikus… – Először nem értettem, mit akar ezzel mondani.

– Hidd el, mi nem akartuk ezt, de az orvos szerint…

– Miről beszélsz? – kerekedtek ki szemeim, ekkor eset le, mit is akart kibökni nekem. – Nem költözöm bentlakásos iskolába! – ordítottam.

– Ez most nem a te döntésed – mondta Anya, könnyes szemekkel és sértődött hangon.

– Nem hagytál más választást számunkra! – folytatta Apa, aki már reszketett. Akármennyire is nem mutatta ki, nagyon érzékeny ember volt. Nagyon szeretett, de Anya egyeduralma mellett nehezen tudta megélni a férfiasságát, mindazonáltal apának is csapnivaló volt. Én pedig tettem még egy lapáttal az önbecsülésére, és ezt már nem tudta rendesen kezelni. Ő is összeomlott lelkileg.

– De én nem akarok menni! – jelentettem ki határozottan. – Hogy voltatok erre képesek? Meg sem kérdeztetek! – Rohadt bilincsek. Csak zörögni tudnak, el nem engednek – szenvedtem magamban.

Anya zokogva térdelt a földre:

– Mit követtünk el, hogy ezt tetted? Hidd el, nekünk fáj a legjobban!

Hátradőltem, nagy levegőt vettem, és felkészültem, hogy kisgyermek koromtól kezdve minden sérelmemet a nyakukba zúdítsam.

A szüleim veszekedés nélkül két szót sem bírtak váltani egymással. Úgy cseperedtem fel, hogy anyukám meglátása szerint édesapám egy semmirekellő, ő maga pedig a mártírok megtestesítője, aki beleszakad a rengeteg házimunkába, mivel az a „másik” egyfolytában a kocsmában lóg, és egy szöget sem hajlandó beverni a falba.

Olyan jelentéktelen dolgok miatt ugrottak egymás torkának, amelyeket mások minden gond nélkül meg tudtak beszélni. Anya az ordítozások végén jobb esetben csak sírt: – Hogy mehettem hozzá egy ilyen kegyetlen emberhez? – Rosszabb esetben bezárkózott, és másnap reggelig nem láttam. Apukám pedig rendre felismerte menthetetlen helyzetét, és inkább elvonult italozni.

A viták tartalmát illetően tulajdonképpen mindkettejüknek igaza volt, és egyiküknek sem. Hol rontották el? Sokáig nem tudtam. Régen bármennyit is próbáltam törni rajta a fejem, a megfelelő információk birtokában is csak arra jutottam: ezen már képtelenség változtatni, mivel a sebek mostanra oly mélyre hatoltak. Ők pedig úgy ragaszkodtak a sok év alatt felgyűlt problémáikhoz, mint gyermek a kis mackójához, és nem vették észre, ezzel mekkora fájdalmat okoznak nekem.

Kis koromban mindenáron meg akartam velük értetni: amennyiben nem válnak el – mert nekem valójában már az lett volna a legjobb –, az egyetlen lehetőség problémájuk megoldására, ha kitűznek egy napot, és attól kezdve egyikük sem bosszankodhat, illetve nem vetheti a másik szemére az évtizedekkel ezelőtt történt dolgokat, de még a tegnapit sem. Megfogadnák, hogy attól a naptól kezdve új fejezetet nyitnak az életükben, és adnak egymásnak egy új esélyt. Hiszen tíz év alatt már megváltozhattak (volna) ők maguk is, hiszen akár egyetlen nap alatt is megbánhat valaki valamit. De sohasem figyeltek rám. Olyan érzés volt, mintha én nem is léteztem volna a szemükben. Bármit mondtam, ők nem reagáltak, hiszen a saját problémáik kötötték le az összes energiájukat.

Mennyit kértem őket, hogy legalább néha menjünk el közösen sétálni vagy valamilyen rendezvényre. Ennek ellenére sehová nem mentünk el a tizenhat év alatt, még egy tűzijátékra sem.

Kivételt képeztek ezalól a családi ünnepek, amikor meglátogattuk a rokonokat. Kis koromban ilyenkor mindig büszkén dicsekedtek velem, mennyire nyugodt gyermek vagyok, milyen jól eljátszom egyedül. Nem hiszem, hogy tisztában voltak azzal, hogy miközben ők ezt mondják, én azt képzeltem: megannyi barát vesz körül, akiknek nagyon fontos vagyok. És a szüleim fenti mondata lélekgyilkos nyílvesszőként hatolt a szívembe. A dolog odáig fajult, hogy szinte minden problémámat a képzeletbeli barátaimmal beszélgettem meg, mert a szüleimet alig láttam, vagy ha láttam is és beszámoltam nekik valamiről, a válasz mindig ugyanaz volt: – És, mit kezdjek vele?

Valamiért folyamatosan jó kisfiú akartam lenni, talán azért, nehogy a létezésem pluszproblémát jelentsen számukra. Gondoltam, ha nekik az a jó, hogy én elvagyok egyedül, akkor inkább kivonom magam a forgalomból. Persze ahogy nőttem és kezdtem megtapasztalni a világot magam körül, már késő volt.

Óvodába kerülésemkor arra lettem figyelmes, hogy a többi gyerek együtt játszik, én viszont nem tudtam mit kezdeni a korombeliekkel. Elképzelésem sem volt, hogyan nyissak velük közös csatornát, ebből kifolyólag barátaim sem lettek. Mindemellett szűkösen éltünk, a ruháim százéves, divatjamúlt, örökölt darabok voltak, nyilván úgy vélték a gyerekek, ha szóba elegyednek velem, biztosan elkapnak valami betegséget.

Magányos életem következtében már egész kis koromtól kezdve a saját fantáziám által kitalált világban éltem. A világomat lassan kiszíneztem szuperhősökkel, saját magamat is annak képzelve, miközben a valóság teljesen érdektelenné vált számomra.

Általános iskolában hamar azon kaptam magamat, hogy a felfogásom sokkal lassabb, mint a kortársaimé. Az idő múlásával erőteljesen kezdett látszani, hogy ha belegebedek sem tudok velük úgy kommunikálni, mint ők egymással.

Míg ők egy bizonyos történésre, mondatra a pillanat tört része alatt reagáltak, nekem el sem jutott a tudatomig a dolog. Emellett mindig félreértettem, amit kérdeztek tőlem, és teljesen másra válaszoltam, illetve nem tudtam egy értelmes, összefüggő mondatot sem kinyögni. Ebből az osztálytársaim számára rengeteg vicces jelenet adódott.

Az igazi rémálmom a gimnáziumban kezdődött, amikorra már erős késztetést éreztem arra, hogy a valóságban is barátokra találjak. Ám az otromba külsőm és a viselkedésem miatt pillanatok alatt pokollá tették az életemet, esélyt sem adva emberségem bizonyítására.

Mindennap szembesítettek a legrosszabb tulajdonságaimmal, amelyeken hiába próbáltam változtatni, képtelen voltam. Jó szándékú embernek tartottam magam, de a sértésekre agresszív, ösztönös reakciókat adtam. Néha még neki is mentem az illetőnek, emiatt pedig egyre jobban gyűlöltem magamat, hisz valójában senkit sem akartam bántani. A helyzet idővel elfajult, többen összefogtak ellenem, és iskolán kívüli verekedés lett belőle. Természetesen alulmaradtam, a többiek pedig nap mint nap idióta, aljas feladatokkal szekáltak. A legrosszabb az volt a dologban, hogy a végére már nemcsak azok voltak benne, akik elkezdték, hanem az osztálytársaim és a velem sűrűn találkozó összes diák.

Nem tudtam kihez fordulni, nem tudtam kitől segítséget kérni, vagyis inkább nem mertem. Egyszerűen nem volt hová menekülnöm. Végeredményként nem volt olyan hely a valóságban, ahol szerettem volna létezni. Egyre többször pergett le lelki szemeim előtt szörnyű jövőképem. Tudtam, mi fog rám várni, ha ezen az úton haladok tovább, és megfogalmazódott bennem a gondolat: nem akarok többet ebben a világban élni! – Erre tett rá osztálytársaim utolsó aljas húzása, ezt azonban kicsit később mesélem el.

Éppen készültem kinyitni a számat, hogy belekezdjek a szüleimnek szánt szemrehányásokba, amikor belépett. Belépet életem elkövetkezendő szakaszának meghatározó személye, aki mosolyogva, teljes nyugalommal annyit mondott:

– Szia, Ray vagyok! Én leszek a személyes nevelőtanárod – mindezt jó hangosan, nehogy megosszam szüleimmel a gondolataimat.

Amikor megláttam, két dolog futott át az agyamon az egyik: „Utálom!”, a másik: „Ezt nem tehetik meg velem!”

Nem ismertem, de maga a tény, hogy úgy nézett ki, mintha egy címlapról lépet volna le, elég ok volt arra, hogy mély ellenszenvet érezzek irányában. – Az ilyenek általában alattomos, kétszínű dögök! – állapítottam meg magamban addigi élettapasztalataim alapján.

Fekete haj, tengerkék szemek, karakteres arc, izmos testalkat, és mindez undorítóan kedves aurával körbelengve. Világosszürke öltönye csak még jobban kiemelte kiváló testi adottságait. Valójában azért volt olyan ellenszenves, mert olyan volt, amilyenné én is szerettem volna válni azért, hogy elfogadjanak. Helyes, vékony, magas, elegáns, megnyerő egyéniség, aki első ránézésre szimpatikus mindenkinek. Ebben az időben én pedig nem voltam más, mint egy ragyás, vastag tokájú senki, akit ráadásul mindenki utál.

– Haljon meg! – gondoltam. – Én ezzel biztosan nem megyek sehová! – jelentettem ki magamban, mintha lett volna választásom.

Odasétált hozzám, és kezet nyújtott, amit gyilkos pillantással viszonoztam. Visszahúzta a kezét egy számomra ekkor még érthetetlen arckifejezéssel, amely igazából annyit jelentett: – Jól van, ha nem akarod, nem kell. Nem csinálok belőle ügyet.

A szituációt elemezve körbenézett.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, Kyle – nézett ismét mosolyogva a szemembe.

– Takarodj innen! – szóltam hozzá magamban, mert a felháborodástól egy szó sem jött ki a torkomon.

Anyáékra nézett, majd vissza rám:

– Őszinte leszek veled. Eredetileg úgy terveztem, hogy megvárom, míg fizikailag teljesen stabillá válsz, és csak utána veszünk át, de a helyzetedet elnézve nem várok addig, hanem most magammal viszlek. Mindjárt jövök, megbeszélem a főorvossal. – Látta rajtam, hogy lilulok a rémület okozta oxigénhiánytól, amit szabadságom elvesztésének félelme okozott, ekkor a mosoly is elhagyta az arcát. – Most kimegyek – jelentette ki határozottan.

Amint becsukta maga mögött az ajtót, anyámékra néztem, és amint végre levegőhöz jutottam, hangos ordítozásba kezdtem. Nem igazán emlékszem, hirtelen felindulásomban milyen szavakat vágtam hozzájuk, de azt biztosan tudom, két célom volt: az egyik, hogy az osztályon mindenki hallja, mekkorát vétkeztek ellenem. A másik, hogy minél nagyobb fájdalmat és gyötrődést okozzak nekik.

Édesanyám csak zokogott. Nem bírt felkelni a földről, ám ez engem cseppet sem érdekelt. Teljesen elborult elmémmel őket hibáztattam tervem kudarca miatt. És azért is, mert így elveszettem az életem irányítása feletti jogomat. Részemről ugyanis ez nem egy „Helló itt vagyok, figyeljetek már végre rám is!” akció volt: én tényleg meg akartam halni.

Pár perc elteltével Ray visszatért és félbeszakította az ordítozásomat, ami miatt pokolian dühös voltam rá.

– Bemutatom Tomot, ő lesz az egyik szobatársad – mondta, és az ajtó felé mutatott. – Két éve van nálunk, nemrég múlt tizenkilenc, és az egyik legjobb tanulónk.

Tom nem siette el a befelé jövetelt, az ajtóban megállt, körbenézett, aztán fel Rayre, mintha csak azt kérdezné: „Muszáj ezt nekem?” Bólintás formájában még választ is kapott. Magas, vékony alkatát az elegáns felnőtt és a lázadó tinédzser keverékével ruházta fel, ezzel is tiszteletet követelve irányába. Óvatosan végigpásztázott fekete haja alól kikandikáló sötétbarna szemeivel, melyeket csontos, kissé beesett arca szegélyezett.

– Szia! – köszönt. Sugárzott róla a helyzethez való kedvetlenség, aztán megpillantott egy szuperhősről szóló képregényt az ágyam melletti szekrényen. – Te olvasod? – kérdezte, miközben lassan odasétált hozzám.

Válaszként megráztam a bilincseimet.

– Én nagyon szeretem, bár a főhőst kissé elfuserálták, de a mellékszereplőket felettébb érdekesnek tartom.

– Ezt én is így gondolom – fűztem hozzá gondolatban.

– Utálom a kórházakat – folytatta. – Már a szaguktól is rosszul vagyok. – A szemembe nézett, utána a műpadlót kezdte el tanulmányozni. – Nem tudom, segít-e – szemét a takarómra szegezte –, de én is voltam hasonló helyzetben, mint te. Bilincsekkel a kezemen… bár kicsit más okból. De – emelte fel hirtelen hangját – el ne mondd senkinek, mert lerombolná a rólam alkotott képet! A lényeg – vette fel velem ismét a szemkontaktust –, bízz benne! Ő segít visszatalálni önmagadhoz…

– Visszatalálni önmagamhoz? Miről hadovál ez? Tudom, ki vagyok! – értetlenkedtem magamban.

Míg Tom velem beszélgetett, Ray kihívta magával a szüleimet. Könnyes szemekkel néztem utánuk. Hihetetlen érzelmi viharba keveredtem, egyrészről gyűlöltem őket, amiért sohasem számíthattam rájuk és levegőnek néztek, másrészről viszont – pont ezért – pokolian hiányoztak. Közben egy ápolónő a bokámon lévő kanülbe fecskendezett valamit, míg én az ablakon keresztül figyeltem, amint Apáék elmennek és magamra hagynak. Ezután Ray visszajött.

– Kyle, tisztában vagy vele, mit kaptál?

– Nem.

– Altatót. Kell egy kis idő, mire hat. Másként nem voltak hajlandók elengedni téged. Figyelj… a szüleidet hazaküldtem, mert nem hiszem, hogy bármilyen célravezető kommunikációt tudtatok volna most folytatni. Míg észnél vagy, elmondom, hova is viszlek. Nem tudom, felvilágosítottak-e, de mi nem átlagos intézmény vagyunk. A működésünk alapvető célja – és most nyersen fogalmazok –, hogy az olyan életképtelen fiatalokat, mint amilyen te is vagy, megtanítsuk élni és élvezni mindennapjaikat. Elindítsuk őket egy úton, amely a sajátjuk, s bátorságot neveljünk beléjük céljaik eléréséhez. Ezek zavartalan megvalósítása érdekében van néhány alapszabályunk, mint például az, hogy az első két hónapban senki sem mehet haza és nem fogadhat látogatókat. Természetesen ha a helyzet megkívánja, kivételt teszünk.

– Be leszek zárva?! Hogy tehették ezt velem? – kiáltottam magamban.

– Minden diáknak van egy felügyelője, akihez tartozik. Esetedben ez én vagyok. Viszont mindegyikünkhöz több diák tartozik. Például Tom is az én kezem alatt van. – Közben elkezdte óvatosan lehámozni rólam a bilincseket. – Nincs miért félned! Hidd el, olyan világot mutatok neked, amelyről még álmodban sem hinnéd, hogy valóság lehet. És megmutatom, milyen különleges képességeid vannak – egyre ködösebb tudatommal próbáltam értelmezni, amit mond. – Igazi szuperhőst csinálok belőled! – borzolta meg a hajam, ismét mosolyogva.

– Hazudik – állapítottam meg magamban, erre Ray mélyen a szemembe nézett.

– Nem hazudok – jelentette ki, megcáfolva gondolatbeli állításomat, ami két dolgot jelenthetett számomra: vagy gondolatolvasó, ezt elég hamar kizártam, hiszen ilyen nem létezik, vagy nagyon jó emberismerő, ami munkáját tekintve elfogadható válasznak tűnt.

A hosszú autóút vége felé kezdtem magamhoz térni. Ray felmérte, mennyire vagyok képben, és elkezdett nekem mesélni a suliról.

– Az SLS-iskolarendszer több különböző országban működő iskola összessége. Azzal a felismeréssel alapították meg, hogy mindenki tehetséges valamiben, csak éppen az általános oktatásban az egy sémára való nevelés miatt a legtöbb tehetség elkallódik, a fiatal pedig deviánssá válik. Ezeket az iskolákat azoknak a tanulóknak hozták létre, akik a „kinti rendszerben” elbuktak, elakadtak. Fiatalkorú bűnözőkről, drogosokról, depressziósokról vagy egyéb más nehézségekkel küzdő tinédzserekről van szó. Ezért az intézmények minden esetben egy isten háta mögötti helyre vannak eldugva, körülöttük nagy, lakatlan természettel.

Tudod, mindenkiben benne van egyfajta adottság – lesett bele a visszapillantó tükörbe, keresve velem a szemkontaktust –, és késztetés bizonyos dolgok megtételére, amelyeket ha nem tud kinyilvánítani, az belső feszültséget szül, ez pedig kifelé vagy befelé irányuló agressziót generál. Tehát magát vagy a környezetét kezdi elpusztítani. A kinti rendszerben általában a legkíváncsibbak és a nagy mozgásigényűek érzik magukat a leginkább korlátozva, amiből minden erőfeszítésükkel igyekeznek kitörni, hogy alkothassanak, illetve információt gyűjtsenek. A másik nagy csoport, akiknek magas az érzelmi intelligenciájuk, és nem illeszkednek a kinti világba. Ők nagyon érzékenyek és nagyon jól megértik, hogy az emberek mit miért tesznek. Rendkívül jó életviteli tanácsadók és pszichológusok válnának belőlük, de mivel a világ többi része kevésbé foglalkoztatja őket, ezért a legtöbb esetben nem jó tanulók, illetve hajlamosak az öngyilkosságra és a depresszióra. – Ezt biztos miattam mondja – gondoltam magamban.

– A rendszerben kétfajta tanár létezik. Az egyik, aki már tanárként került ide, és egy továbbképzésen vesz részt, illetve akik a rendszerben végezték el a tanárit. Az eredmény nagyjából ugyanaz. Viszont van még egy fajta „tanár”, vagyis inkább egyéni nevelő.

– Kezes – egészítette ki Tom.

– Igazad van, magunk között tényleg ezt a szót használjuk. A kezesek négy évig java részt pszichológiát és egészségügyi ismereteket tanulnak, ami annyit tesz, hogy ők nem tanítanak, hanem a fiatalok lelki fejlődésében játszanak jelentős szerepet. Én is ehhez a kategóriához tartozom. Egy nevelőhöz hivatalosan tíz-tizenkét diáknál nem tartozhat több, de igyekszünk a sokkal hatékonyabb öt-hat főt tartani. És azok közül is az, aki huszonnégy órás felügyeletet igényel, mint te, maximum egy fő lehet.

Érdemes még tudni rólunk, hogy a rendszer – mi így hívjuk magunk között – egyáltalán nem híres. Néhány nagyon gazdag és befolyásos ember birtokolja, illetve támogatja anyagilag, ezért senki nem szól bele az iskolánk sajátos oktatási módszereibe. És nem is kutatnak az után, miért „zsenik” kerülnek ki tőlünk. Azonban pont ennek a sajátos oktatási formának köszönhetően kevés diákkal tudunk megfelelően működni. Az intézmények bőven el vannak látva anyagi forrással, de ennek dacára is kevés azoknak az embereknek a száma, akik mindenféle szemszögből megfelelnek a kritériumoknak, illetve tudják vállalni az ehhez szükséges életformát.

– Nem érdekel! – fűztem hozzá hangosan, igazából azt sem értettem, miért mesél ilyen részletesen a tanárok oktatásáról.

– Annyit még hadd mondjak el, hogy az intézményeink több országban megtalálhatók, és a szélesebb látásmód, illetve minimum egy idegen nyelv elsajátítása érdekében a diákoknak kötelező két külön anyanyelvűbe járni. Azonban bármely országba is kerülsz, ha már egyszer megtanultad, mit hol találsz, többet nem tévedsz el, mert az iskolák kialakítása egységes. Tom, folytatod? – kérdezett rá a mellettem ülő leendő szobatársamra.

– A suli kintről csupán egy négyemeletes, szürke, szögletes, U alakú épület, melyhez több hektár erdős, illetve szántóföldes terület tartozik. A földszint közepén helyezkedik el az aula, egy nagy színpaddal a közepén. Bal kéz felől asztalok és padok, jobbra pedig egy büfé, amelyet az alkoholmentes koktélkínálatát tekintve inkább bárnak neveznék. Különlegessége még a cukor-, glutén- és tejmentes nassolni valók széles választéka.

A bal szárnyban van az orvosi rendelő és különféle klubtermek, mert itt szinte bármit ki lehet próbálni. A fényképészetet, a modellezést, hangszerek tömkelegét és még rengeteg mindent. Az udvaron a hagyományos foci- és kosárpályák mellett komplett gördeszka- és biciklipálya is van. Az uszoda és a tornaterem pedig egy távolabbi, teljesen különálló épület. A jobb szárnyban vannak a tantermek, végén az étkezővel. Az első emeleten a tanári irodák és a titkárság. Normál esetben az utóbbinál kell regisztrálni, mikor valaki idejön tanulni, és itt kap meg minden szükséges információt: a szobaszámot, a kulcsot, hogy melyik tanár keze alatt lesz és őt melyik irodában találja meg stb.

A másodikon a diákok szobái, a harmadikon a tanárokéi. A negyediken szállásolják el a fontos vendégeket, de javarészt használaton kívül van. Az oktatási rendszer nekem nagyon tetszik. Az órákon igyekeznek mindent tudnivalót úgy átadni, hogy ne kelljen pluszban tanulni, bár ez persze sok esetben kivitelezhetetlen.

– Nem érdekel – fűztem hozzá halkan. Tom, barna szemeivel pásztázva, gondolkodott, mit mondjon, aztán kérdezés nélkül folytatta.

– Hetente rendezünk bulikat az aulában vagy kisebb klubtermekben.

– Itt vagyunk – szólalt meg ekkor Ray.

A legalább négy méter magas kerítés mellett elhaladva ráeszméltem, hogy innen esélytelen a szökés. A betonalapon álló kerítés vasfogai párhuzamosak, mintázat nélküliek voltak, így pedig elég macerás lenne kimászni. Az iskolát csak azután pillantottam meg, miután ráfordultunk a beléptető kártyás kapura. A zöldövezet közepén egy irreálisan hatalmas, szürke épület látványa fogadott.

Az iskola bal szárnya felé kanyarodtunk.

– Amíg nem stabil az állapotod, a gyengélkedőn leszel elszállásolva – világosított fel Ray.

– Nincs semmi bajom! – duzzogtam, miközben a fogaimat csikorgattam a sebeim okozta fájdalomtól.

A parkolóban kiszállva megmagyarázhatatlan érzés fogott el. A természet friss illata és a tiszta levegő együttesen hatott rám.

Szabadság! – hasított belém egy pillanatra, és elárasztott az az érzés, hogy itt jó lesz nekem, de mindez csak addig tartott, míg az oldalsó bejárat sötétített üvegajtajában meg nem pillantottam magam. Karikás, világosbarna szemeim tükröződtek vissza rám, melyek a gennyes kelésekkel borított arcomtól elcsúfítva legszívesebben megöltek volna. Gyors pillantásommal végigpásztáztam egész alakomat, szomorúan megállapítva: még mindig ugyanaz a hájas ocsmányság vagyok, aki eddig. – Miért vagyok annyira szerencsétlen, hogy egy egész doboz nyugtató nem volt elég, és most itt kell lennem? – szidtam magam, elfelejtve a nemrégiben hatalmába kerített kellemes érzést. – Miért kell megint átélnem? – rettegtem.

Még a folyosó világosbézs járólapja és halványsárga falai sem vidítottak fel. Szemben az első ajtó volt az orvosi, Tom itt búcsúzott el tőlünk.

– Szép jó napot, fiatalúr! – köszöntött az orvosiba belépve a kissé őszes, középkorú doktor. – Tessék leülni, ide a székre!

A fülem hallotta, amit mondott, de szemeim fennakadtak a laboratóriumi berendezéseken és az egyéb kütyükön.

– No! Nem tetszett hallani?

– De igen… – motyogtam mogorván.

– Hadd lássam azokat a sebeket – hámozta le eszeveszetten kötéseimet. A vágásaimat meglátva felvonta a szemöldökét, és meglepetten kérdezte: – Ezt meg hogy tetszett összehozni? Láttam már hasonlót, de ilyen mély, szinte csontig hatoló vágásokat még nem. Nem fájt? – kérdezte, olyan hangsúllyal, mintha nem lennék normális. Természetesen nem válaszoltam, csak bámultam rá üres tekintettel. – Fiatalember, az egy dolog, hogy az egyiket így felvagdossa, de azzal már hogy sikerült a másikat is? – nézett rám kérdőn.

– Nem emlékszem – gondolkodtam el. Csak azt tudtam, hogy mindenképp meg akarom csinálni. De hogy hogyan?

– Miért nem hagynak meghalni? Miért hoztak ide? Engedjenek ki innen! – tört ki belőlem az indulat.

– Fiatalember, nézzen ide a szemembe! – kért nyugodt, erőteljes hangon az orvos.

– Minek?! – kiabáltam rá.

– Csak nézzen! – megtettem, amire kért. – Na ide figyeljen, tudja maga, mekkora akaraterő és lélekjelenlét szükségeltetik ahhoz, amit maga tett? Ön szerint hány ember rendelkezik ilyennel? Itt van egy ilyen értékes ifjú, mint maga, és csak úgy dobjam ki a kukába, mert éppenséggel bal lábbal kelt fel?

Ha? Mit mondott? Értékes? Én? Miért? – értetlenkedtem magamban. Hogy őszinte legyek, nem értettem, amit mondott, és azt sem, hogy miért mondta.

– Ez a baj a mai rendszerrel, csak úgy tönkrevágja az ilyen ritka jelenségeket. Mer a pénz meg a márkás kocsi…

Ritka jelenség? Én? – tettem fel magamban a kérdést. Nem voltam tudatában annak, hogy fizikai képtelenséget tettem.

– Ray, figyelj rá oda, még próbálkozni fog! – szólt a doktor.

– Gyere, megmutatom, hol fogsz aludni – váltott témát Ray.

– Ne vidd el! – parancsolt az orvos a tanáromra. – Vetkőzz! – nézett rám, én meg döbbenten néztem vissza rá. – Ez nem most kezdődött, hol vannak még hegeid? – kérdezte. Honnan tudja? – ijedtem meg. – Aha, jól sejtettem – kiáltott fel –, imádjátok magatokon elnyomni a cigarettát és törött szeszesüveggel tetoválást rajzolni a lábatokra.

Nem én vagyok az egyedüli? – lepődtem meg.

– Jut eszembe, rohamoldód van készleten? És maszkod? És szólhatok éjszaka, ha nem bírok vele? – kérdezte Ray az orvost.

– Tudod, hol tartom őket, és azt is, éjszaka merre találsz. De miért kérded? Nem olvastam, hogy asztmás lenne. – Ray felvette velem a szemkontaktust.

– Most még nem is – jelentette ki.

Ezzel azt akarja mondani, hogy asztmás leszek? Az kizárt! – jegyeztem meg magamban.

– De ne aggódj – borzolta meg a hajamat –, hamar túl leszel rajta.

– Én meg feljelentem molesztálásért! – mordultam rá.

Ray csak mosolygott, vagyis inkább kinevetett, mert tudta, úgysem lenne merszem, aztán megfogta a kezem, és behúzott az orvosiból nyíló gyengélkedőre.

A barátságos szoba széles ablakát virágok díszítették, a fakeretes, ideiglenes ágyam fölötti polcot könyvek nehezítették. A halványzöld falat néhány vidám grafika törte meg. Ruhásszekrény nem volt, csak egy kis komód és egy dohányzóasztal az enyém és a másik ágy között.

Lefeküdtem az ágyamon, és bámultam ki a fejemből. Ray felajánlotta, hogy körbevezet az iskolában, de nem éltem a lehetőséggel. Aztán felment néhány dologért az irodájába. Közben megállapítottam, hogy az ablakot és az ajtót is kulcsra zárták, a mosdóból pedig levették a tükröt. Visszatérte után letelepedett velem szemben az ágyon, a táskájából elővett egy kisebb paksaméta papírlapot és némi rágcsálni valót. Megkínált, de akkor éppen rá sem bírtam nézni a kajára. Ezután néhány általa kiválogatott papírral mellém ült.

– Tudom, hogy nem szereted, de ezeket muszáj kitölteni. Mielőtt belekezdenénk, van még egy fontos dolog. Mindenki, aki bekerül hozzánk, választhat egy új nevet. Gondolkodj el rajta! Ez jelképezi az újrakezdést.

Ekkor eszembe jutott az a szamurájos film, amelyet nem sokkal a kórházba kerülésem előtt láttam. Imádtam a főhőst: ahol megfordult, potyogtak a testrészek és spriccelt a vér, így hamar rávágtam:

– Hiro.

Ray rám nézett, elsomolyodott.

– Biztos? – kérdezett vissza.

– Igen.

Ekkor odament a táskájához, gyorsan felcsapta a laptopját.

– Felviszem a rendszerbe – tette hozzá.

A film kegyetlen jelenetei forogtak az elmémben, ezért nem kapcsoltam, hogy ez a név a mi nyelvünkön annyit tesz: hős. A kezesem pedig, mielőtt rájöttem volna a bakira, gyorsan véglegesítette.

A teszteket ő töltötte ki helyettem, javarészt az arckifejezéseim alapján.

– A többit arra az időre hagyjuk, mikor már képes leszel írni. – Fájdalomtól lüktető, enyhén viszkető kezeimre néztem; ha nagyon akartam, már képes voltam őket használni. – Figyelj, fájdalomcsillapítót most ugyan nem adhatok, de ismerek egy-két taktikát a fájdalmaid enyhítésére. Persze, csak ha nem jelentesz fel molesztálásért!

– Hagyjon már békén!

– Tegezz nyugodtan! Mit szólnál, ha sétálnánk egyet?

– Inkább, mint a négy fal között magával!

– Akkor igyunk valami finomat!

A rendelő folyosójából balra kanyarodva már látszódott az aula. Falai eredeti színét igényes graffitik takarták el. Az ajtajához érvén megcsapott valami egészen különös érzés. Óvatosan körbenéztem, mi lehet az, de a tömegtől iszonyodva pánik lett úrrá rajtam. Mindenki vidám és boldog volt. Kifogástalan külsőkben ragyogó lelkek. Szó szerint viszolyogtam az ilyen közösségektől.

Mégis, hová kerültem? Nem is erről volt szó! Hol vannak a lelkileg megtört emberek? Nem látok egyet sem! – képedtem el magamban, és csontig hatolt belém a tudat, hogy ezen a helyen ismét át kell majd élnem mindazt a borzalmat és megaláztatást, amelyeket az előző gimimben. Annyi különbséggel, hogy itt nem lesz hová menekülnöm, ijedtem meg.

Lábaim automatikusan hátrafelé vették az irányt, míg neki nem ütköztem egy lánynak. Hátrafordultam.

– Szia! Új vagy itt, igaz? – mosolygott rám őszintén. – Jó hely, meg fogod szeretni – mondta, és továbbállt.

Ray nézte, amint lélegzet-visszafojtva hátráltam.

Nem, én ezt nem akarom! – rémültem meg. Görcsös fájdalom nyilallt mellkasomba, melytől minden egyes apró levegővétel iszonyatos kínnal járt. – Nem tudom megemelni a mellkasom! – A karjaim reszketni kezdtek. Ray egyből kapcsolt, megragadott, és kihúzott a szabad ég alá. Térdre estem, és imádkoztam, hogy sikerüljön ezúttal szívrohamban meghalnom. Többször volt már hasonló rohamom, de sosem mondtam el senkinek. A fájdalom enyhülésével egyre érdekesebbnek tűnt, hogyan nőnek ki a fűszálak a földből.

A kezesem letelepedett mellém, míg összeszedtem magamat.

– Szabad kérdeznem, mit csináltak veled? – puhatolózott.

– Hol érdekli ez magát?! – kérdeztem vissza halkan, miközben az járt a fejemben, hogy általában senkit sem érdekel, mi van velem, ezért nyilván egy idegent sem fog.

– Figyelj ide, nem mondom, hogy egyszerű lesz, de ha engeded, olyan tudást adok át neked, amellyel egyenrangúnak érezheted magadat velük.

– Nem érdekel! – ordítottam. – Csak hagyjon már végre békén!

– Nem tehetem! – borzolta meg nevetve a hajam. – Tudod, már számtalan olyan kölyökkel foglalkoztam, mint te. És nagyon jól tudom, mi van a színfalak mögött, és azt is, hogyan hozzalak vissza – közölte velem teljes magabiztossággal.

– Engem ne hozzon vissza, hagyjon meghalni! – kiáltottam. – Miért csinálja ezt velem? – zokogtam el magam.

– Ne aggódj – mosolygott rám –, már nem sokáig gondolod így! Gyere, menjünk vissza, nézzünk meg egy filmet! – mondta a legnyugodtabb hanglejtésével.

Olyan kullancs volt, akitől éjszakára sem lehetett megszabadulni. Míg ő első ránézésre jóízűen aludt, én nem találtam helyemet az ágyban, helyette a zuhanytálcában kuporodtam össze, és bámultam a kis ablakon keresztül a csillagos eget. Reggel korgó gyomrom kezdet elgyengíteni, bekapcsoltak az életben maradáshoz szükséges ösztöneim, és ha egy picit nem figyeltem a gondolataimra, meg sem akartam halni.

– Gyere, reggelizzünk! – invitált Ray, én pedig képtelen voltam nemet mondani. Pulóverem ujját végig a tenyeremben markolászva mentem az étkező felé. Nem akartam, hogy bárki rákérdezzen a kezeimre.

Az étkező közel akkora volt, mint az aula. Ray szerette volna elkerülni, hogy megint pánikrohamot kapjak, ezért az iskolát kívülről megkerülve, a hivatalos reggelizőidő után mentünk. Valamiért szerettem az iskolát körbeölelő parkos részt. Volt néhány magas, széles törzsű fa, amelyek jelenléte megnyugtató volt számomra. A levegő olyan tiszta és jó illatú volt, amilyet azelőtt még életemben nem éreztem. Az egész hely megnyugtató volt, később órákig el tudtam ücsörögni a padon, és csak bámulni ki a fejemből. Az étkező falai krémszínűek voltak, a járólap fehér. A függönyök a szivárvány színeiben pompáztak. A világos faszínű asztalokat halványzöld terítők fedték. A szemben lévő konyha előtt négyzet alakú, fém tárolóedényből lehetett saját magunknak merni. Alkalmanként legalább négyféle menüből lehetett választani. Ray a kiszolgálópult felé tartva észrevette, hogy miután megláttak minket, összesúgtak az egyik aszalnál. Kedves kezesemnek több se kellett, direkt arrafelé kanyarodtunk. Kihúzta az egyik üres széket a társaságnál, és döbbenetemet kihasználva a vállamnál fogva lenyomott rá. Miközben folyamatosan rajtam tartotta a kezeit, megkérte a fiúkat, hogy figyeljenek rám, míg ő elhozza a reggelinket. A meglepettségtől köpni-nyelni nem tudtam, ezzel pedig megkezdődtek az ezután általánossá váló faggatózások.

– Te aztán kifogtad! – mondta az egyik fiú jobbról.

– Tényleg olyan kegyetlen? – kérdezték balról.

– Szegény, jól belenyúltál a lecsóba! – szólalt meg a mellettem ülő, hátamat megveregetve.

Gyorsan végigpásztáztam őket, és igyekeztem értelmezni, mit mondanak, de mint mindig, most is túl lassan fogtam fel a lényeget, és mire kinyitottam volna a számat, egy idősebb diák is odaült.

– Kifaggathatlak? Tényleg olyan kegyetlen módszerei vannak?

– Milyen módszerekre gondolsz? – ült le közénk Ray.

– Hát… – sápadt el a nevelőtanonc. – Képes vagy hatszor újraolvastatni egy regényt, míg a delikvens vissza nem tudja mondani a lényegét, és a végén könyvmolyt csinálsz minden diákodból. Vagy addig éheztetsz valakit, míg azt nem csinálja, amit mondasz neki.

– Ismered a mondást: „A szegény embereknek nagy tévéjük van, a gazdagoknak nagy könyvtáruk.” Ha nem tanulod meg megérteni azt, amit olvasol, teljesen fölöslegesen pocsékolod rá az idődet. Ami az éheztetést illeti, igen, előfordult már.

– És ez nem számít emberkínzásnak? – kérdezte a mellettem ülő.

– Hidd el, az emésztőrendszer még hálás is érte, ha néha relaxálhat egy kicsit.

– Miközben minden reggel lefuttatsz a diákjaiddal öt kilométert? – kérdezett vissza a tanártanonc.

– Nem mindenki bír annyit, van, hogy csak pár száz métert futunk.

– Előre sajnállak – veregette meg a hátamat a mellettem ülő, miközben felállt. – Jut eszembe, tegnap bepánikoltál a tömeg miatt, igaz? – Honnan tudja? – ötlött fel bennem a kérdés, ekkor még nem tudtam, hogy itt majdnem mindenki tud mindenkiről mindent, mert nem mindegy, kivel hogyan bánsz. – Tudom, milyen szörnyű érzés. A fél életemet számítógép előtt töltöttem el, és emberek között mindig pánikrohamot kaptam, a végén már a buszra sem tudtam felszállni. Igazából ezért is kerültem ide.

Utálom az ilyen lelkizős társaságokat! – jegyezte meg magamban a durcás felem, ugyanis bekerülésem után a személyiségem elkezdett kettéválni. Az egyik felem mindent megtett a fejlődésemért, és örült, hogy végre van kiút, a másik felem eszeveszetten ragaszkodott a régi beidegződésekhez.

Miután az asztalnál ülők befejezték a reggelit és elköszöntek, Ray azonnal rákérdezett:

– Azt hitted, rólad sutyorognak, igaz? – bólintottam. – Alaptalanok a félelmeid, az itteni diákok nem közösítenek ki senkit, és nem tesznek rosszalló megjegyzéseket a másik háta mögött, hiszen mindenki bekerült valamiért. Inkább az egységre és a megbízhatóságra törekednek. – Elképzelése sincs, mitől félek – gondoltam magamban. – Porig aláztak, igaz? – Állítását igazolva le sem vettem a szememet az asztalterítőről. – Ezen a helyen ilyentől nem kell tartanod!

Bárcsak igaz lenne, de az emberek sosem hazudtolják meg magukat – jelentettem ki magamban.

– Ha végeztem, megmutatom az irodám. – A megfogalmazás teljesen pontos volt, nekem ugyanis a helyzet miatt az éhségem hányingerbe csapott át, és alig néhány falatot tudtam letuszkolni.

A nevelőtanároknak, akik a diákok lelkivilágával foglalkoztak, mint Ray, külön irodájuk volt. Végtére is majdnem itt töltötték a fél életüket.

Be kell vallanom, mikor beléptem, nagyon meglepődtem. A nagyjából 30 négyzetméteres iroda oly kellemes benyomást tett rám, mintha új otthonomba érkeztem volna. Szemben hatalmas ablakok, jó kilátással a középső udvarra, ahol szabadidős park volt kialakítva a diákoknak. Az ablak előtt egy hosszú, széles íróasztal, amelynek egyik oldalán egy felettébb komfortos forgószék, a másikon pedig négy, szintén kényelmesen párnázott, forgó ülőalkalmatosság helyezkedett el. Bal kéz felől, az ajtó mellett bőr kanapégarnitúra díszelgett, hozzá illő dohányzóasztallal. Jobb oldalt pedig a fél falat eltakaró, fenyőszínű könyvesszekrény húzódott, néhány zárható kis rekesszel. A telefonom már a második napomon ezek egyikében landolt.

– Ülj le! – mutatott a kanapéra. Miután matatott valamit az asztalában, ő is leült velem szemben, egy keménytáblás füzettel a kezében. Pár másodperces néma csend után gondolatoktól és érzelmektől mentes szemével rám nézett, és elkezdődött a kihallgatás.

– Hogy élted meg? Nem volt rossz érzés bántani önmagadat?

– Bántani önmagamat? – kérdeztem vissza. Milyen sunyi kérdés ez? Undorító, amit csinál. Tudom, hogy nem érdeklem, szimplán a munkája miatt foglalkozik velem. Különben meg közel sem fájt annyira, mint a mindennapos meghurcolások az iskolában. Vagy tehetetlenül végighallgatni a szüleim ordítozását, miközben az én problémámat alkalmam sem volt elmondani nekik – futottak végig a gondolatok agyamon. – Nem – vágtam rá gyorsan a választ.

– Kifejtenéd?

Most mit akar? Meséljem el, milyen megnyugtató volt nézni, amint a szike mentén szétnyílt a bőr, és elkezdett belőle csurogni a vérem? Amint eláztatta a ruhám és a takaróm szürke huzatát? Meséljem el neki, mily eufória töltött el, hogy végre megszabadulhatok a mindennapos gyötrelmektől? Mindezek ellenére mégis itt vagyok. Őszintén szólva, nem örülök neki – emlékeztem vissza magamban az esetre, és válasz nélkül hagytam.

– Én szívem szerint nem kérdezném, de a felvételi lapot ki kell töltenem… Miért tetted? Miért fordultál önmagad ellen?

Nem maradt más választásom, válaszoltam hangtalan, miközben ingerülten figyeltem mélykék szemeit. Valójában életképtelennek éreztem magamat.

– Miért tettem? – néztem mélyen a szemébe. – Mert utálom ezt a világot!

– Bővebben? – Fejemet elfordítottam, nem akartam mondani egyebet. – Tudod, most azt kéne mondanom: akkor a szüleidből indulok ki. Van fogalmad róla, mennyire kétségbeesettek voltak, mikor felkerestek minket? Egyfolytában magukat okolták. Még szerencse, hogy apukád időben kapcsolt, és rád törte az ajtót, mert ha a mentő később érkezik, nem élted volna túl. Ők pedig belebetegedtek volna az elvesztésedbe.

Megérdemelték volna, büntetésül, amiért nem foglalkoztak velem – gondoltam gyűlölettel telve.

– Azt mondták, elég zárkózott vagy, nem nagyon szoktál magadról beszélni, és bevallották, hogy az otthoni légkör sem éppen ideális. – Ekkor abbahagyta a mondanivalóját, áthajolt az asztalon, és az államnál fogva felemelte a fejem, elérve, hogy a szemébe kelljen néznem. Majd alig halhatóan odasúgta: – De, amit valójában gondolok az az: végtelenül egyedül voltál!

Együttérző hangja egyenesen a lelkembe hatolt.

– Hogy mit? – rezzentem meg egy pillanatra. Elkaptam a tekintetem, úgy csináltam, mint aki nem tudja, miről beszél. – Nem voltam egyedül! – jelentettem ki.

– Valóban? Akkor mesélj egy kicsit a barátaidról és a családoddal együtt töltött örömteli időről!

Ray tényleg kegyetlen volt, önelégült mosollyal az arcán mindig ott lépett a lelkivilágomba, ahol a legjobban fájt. Elmémben elkezdtem keresni a választ, hogy visszavágjak neki, és bebizonyítsam, nincs igaza. Néhány perc csönd elteltével azonban el kellett ismernem, ő nyert.

– Tulajdonképpen nem is számít, miért tetted! – osztotta meg velem gondolatát, és jegyzetelni kezdett.

– Ki kell mennem! – igyekeztem szabadulni karmai közül.

– Mindjárt befejezem jegyzetelést, és elkísérlek.

Haljon meg! – ripakodtam rá magamban.

– Csak a gyengélkedőn szedtük le a tükröket.

– Akkor már nem is kell! – dőltem hátra duzzogva a székembe, vagyis hát csak az egyik oldalam duzzogott, a másik, az eddig számomra ismeretlen oldalam egyre kíváncsibban figyelte őt.

– Amúgy te elég jó emberismerő vagy, nem? – kérdezte váratlanul.

– He? – néztem rá nagy szemekkel. Ezt a hülyeséget meg honnan a csudából szedte? – kérdeztem vissza magamban.

– Lehet, most nem használod, de a te típusod általában átlát az embereken, és nagyon magas a problémamegoldó készségetek is.

– Az enyém? – kérdeztem rá úgy vissza, mintha valami képtelenségről beszélne.

– Már az óvodában elkezdődik a hülyeség, nem? Ha elég EQ-val vagy megáldva, viszont nem tudsz kiállni magadért, előbb-utóbb pokollá válik a kinti rendszer. A vitáknál mindegyik felet megérted, tudod a megoldást, ha nem, akkor addig agyalsz, míg rá nem jössz, de a kutya sem hallgat rád. – Ki ez az ember? És miért hozta fel ezt így a semmiből? – emeltem rá gondolkodás nélkül, komoly érdeklődéssel a tekintetem. – Mellesleg nem akarsz majd itt dolgozni? Ez a hivatás pont erről szól, annyi különbséggel, hogy itt ráerőltetheted a delikvensekre a helyes megoldást. – Szemeimet tágra nyitottam, és képtelen voltam levenni róla. – Persze csak akkor, ha hagyod, hogy segítsek – tette hozzá, és mielőtt folytatta volna, tartott egy kis hatásszünetet. – Őszinte leszek veled, rajtad jelenleg nincs fogásom. Nem fenyegethetlek meg mondjuk azzal, hogy nincs kaja, míg valamit meg nem csinálsz, mert így sem eszel. Ezért alkut ajánlok: ha hagyod, hogy megmutassam, ki is vagy valójában, olyan nagyszerű élhetet élhetsz, amilyenről még nem is álmodtál. Gondolkodj el rajta!

A legaljasabb fajta. Az ember bizalmába férkőzik, hitegeti, aztán a végén darabokra zúzza – törtek elő elmémben a félelmeim. Hiába volt igaz a megállapítása, ekkorra már a saját magam védelmében teljesen elzártam az általa emlegetett képességeimet, meg voltam róla győződve, hogy minden ember lenéz, és bárkinek is kell velem foglalkoznia, csak púp vagyok a hátukon, de nem tudtam, hogy ő ezt is tudja.

– Most lépjünk tovább! Át akarom beszélni veled az orvosodtól kapott leleteket, mert szerintem kicsit hiányosak.

Mi, még nem végeztünk? Hagyjuk már abba! – rimánkodtam magamban.

– A testmozgással, látom, rosszul állsz. Fel vagy mentve tesiből az ízületeid miatt. Az orvosi jelentésen a térdeidet írták. Csak ez fáj vagy van még más is?

– Nem tök mindegy? – vágtam rá durván.

– Szólj, ha tévedek, de a jobb csuklód és a derekad is kivan, igaz? A tekintetedből ítélve eltaláltam. Nézzük tovább… ételintoleranciád van?

– Az mi?

– Amikor valamit nem tudsz rendesen megemészteni. Felfúvódsz, hasmenésed van vagy ilyesmik. – Válasz helyett elmélyedtem az iroda részleteinek szemügyre vételében. – Hadd tippeljek: pékáru, tej, hús, cukros dolgok, ilyesmik.

Honnan tudja ezeket? – kaptam fel a fejemet.

– Ennek ellenére tömérdek ilyen ételt fogyasztottál, igaz? – Félelmetes képessége van! – jegyeztem meg magamban. – Az állapotodból gondoltam. A vérszegénységedre miért nem szedsz gyógyszert?

– Másra költöttem a pénz.

– Ezt így végignézve, nem csodálom, hogy ki akartad nyírni magadat. Az utolsó kettő kezeletlen formában önmagában is nagyon veszélyes az ember hangulatára. Ne haragudj, de azt hiszem, nem tévedek, ha azt mondom: folyamatosan álmos vagy, de bármennyit is alszol, nem tudod magad kipihenni. Állandó fáradtsággal, energiahiánnyal és koncentrációzavarral küzdesz. Mindemellett konkrétan nem érdekel a világ, nincsenek céljaid. A környezetedet és az embereket már abszolút nem figyeled, ám a kis agyacskád egyfolytában a saját tetteid becsmérli és csak azon kattog: miért vagyok ilyen szerencsétlen?

Gyűlöltem, mikor szembesített azzal, mennyire nyitott könyv vagyok előtte.

– Nem.

– Biztos, hogy így akarod leélni az életed? – kérdezte kíváncsian. Ekkor kaptam észbe, hogy bármennyire is ellenszenves a személye, le sem tudom róla venni a tekintetemet. Úgy beszélt hozzám, mint még soha senki. Nyíltan, érdeklődően és törődően.

– Nem! – Meg akarok halni! – gondoltam magamban, ám a kétely magjait észrevétlenül máris belém ültette.

– Nagyszerű! Ez esetben kitaláltam számodra egy egyszerű terápiát. Az alapja diéta lesz és testmozgás. Holnap leteszteljük, mire vagy pontosan allergiás vagy érzékeny, és azt kivonjuk az étrendedből. Igazából azt sem bánom, ha továbbra is éhségsztrájkolsz, csak igyál sokat! – mondta, miközben az órájára nézett:

– Tízórai? – kérdezte váratlanul, agyoncsapva vele az előző mondatát.

A székbe dermedve figyeltem személyét. Nem baj, ha nem eszek, de menjek vele tízóraizni? – értetlenkedtem magamban. A lelkem pedig dilemmába került, előző nap még meg akartam halni, aznap pedig közlik velem, ha belegebedek sem hagyják. Mi több, már most alkalmasnak tartanak egy munkára. A depresszióm pedig a betegségeim miatt van, és egyszerűen ki tud belőle hozni. Eredményképpen az egyik oldalamat remény töltötte el, a másikat gyűlölet. Hogy képes rezzenéstelen arccal hazudni?! Most hiteget, a hátam mögött meg kitereget és kinevet. Undorító! Csináljam azt, amit mond? Akkor valószínűleg békén hagy – hoztam meg magamban a döntést. – Majd kitalálok valamit, hogyan szabaduljak meg tőle… – agyalt az általam már jól ismert részem, mert megérezte halandóságát.

– Nem vagyok éhes.

– Akkor menjünk sétálni!

A közeli dombon lévő kilátóhoz mentünk. Ray folyamatosan próbálta felfedeztetni velem a természet nagyszerű szépségét, teljesen sikertelenül.

Mire visszaértünk, korgó gyomrom felfalta energiáimat, s alig álltam a lábamon, de a tanárom ismét eljátszotta velem a reggeli szituációt, és idegenek közé ültetett. Ismerős kérdéseket kaptam, és megint nem tudtam egy értelmes választ sem kinyögni. Abban az időben nagyon szégyelltem az emberek előtt a létezésemet, és újra elöntött az az érzés, amiért öngyilkos akartam lenni, ezért egyszer sem emeltem számhoz az életet adó ételt. Ray pedig evés közben jót hülyült a diákokkal.

Ebéd után ismét felmentünk az irodájába, ahol a következő kérdésekkel kínzott:

– Mi szeretnél lenni, ha felnősz? – Ezt most komolyan kérdi? – kérdeztem vissza magamban, miközben az asztalát figyeltem. – Mi érdekel? Mivel foglalkoznál szívesen? – Az igazat megvallva, míg Ray rá nem kérdezett, soha nem gondolkoztam el ezen. Kis koromban bármit is találtam ki, mindenre az volt a válasz: „Nem engedhetjük meg magunknak”, „Nem érünk rá ezzel foglalkozni.” A papám pedig mindig azt hajtogatta: „Minek tanulni, úgyis betanított sormunkás leszel, mert a mi családunk többre úgysem viszi.” Ezért nem is láttam értelmét a jövőm tervezgetésének. – Valami, amit szeretsz csinálni? – Minden kérdése után hagyott fél perc válaszidőt, de nem éltem a lehetőséggel. – Zenét hallgatni? Filmet nézni? Számítógépen játszani? Olvasni?

– Hagyjon már békén! – mordultam rá, mikor meguntam.

– Tisztában vagy azzal, hogy sokat fejleszt a kifejező készségeden, ha olvasol? Akaratlanul is szebben és változatosabban tudsz tőle kommunikálni. Mindamellett javítja a fantáziád, és esetlegesen még az érdeklődésedet is felkeltheti valami iránt.

Őszintén megvallva utáltam olvasni. Nem akartam tömni a fejem a mások által kitalált fantáziatörténetekkel. Az meg sem fordult az eszemben, mennyi mindent lehet belőlük tanulni.

– Unalmas.

– Úgy gondolod?

A könyvespolchoz ment, és lekapott egy vaskos ifjúsági regényt, kinyitotta és elém rakta.

– Kérlek, kezdd el olvasni! Hangosan!

Ezt most nem gondolja komolyan?! – rémültem meg.

– Ide figyelj – ült le a mellettem levő székre –, most nincs választásod. Míg itt vagy, márpedig nem tudsz meglógni, véletlenül sem tudsz elmenekülni az életed elől vagy a mindennapos problémáid elől, ahogyan előlem sem.

– Rohadjon meg! – hördültem rá.

– Eldöntheted, hogy ugyanazt a silány minőségű életet folytatod, mint eddig. Barátok nélkül, egyedül. Vagy kihasználod a lehetőséget, és teszel a problémáid felszámolásáért. – Miért csinálja ezt velem? Miért foglalkozik velem? – tűnődtem magamban. – Figyelj, én most miattad vagyok itt. Mindenben segítek, bármiben elakadsz, szólsz, és megtanítalak átlépni az akadályt. Pontosabban megtanítalak élni. Ha az éjszaka közepén kerülsz lelki válságba, felébresztesz és megbeszéljük. – Ezt nem mondja komolyan! – jegyeztem meg magamban, és számomra ismeretlen okokból remegni kezdtem. – Ez az iskola erről szól. – Nem, ilyen nincs! – tiltakoztam magamban. Kezét a vállamra tette. – Tudom, hogy nagyon nehéz életed volt eddig, de, ha hagyod, most még inkább pokollá teszem.

– Mit mondott? Ezt nem értem! – fejeztem ki értetlenségemet.

– Az út, amelyet felajánlok, sokkal nehezebb, mint kivonni magadat a forgalomból, mert ahhoz, hogy elérd az általad áhított szintet, vért kell izzadnod. És ebbe az olvasás is beletartozik, hiszen egyértelműen utálsz olvasni, de rossz hallgatni a zagyválásodat.

Nagyon fájt hallani, amit mondott, de elkövettem a hibát, hogy a szemébe néztem, és a fejemben érzett éles nyilallást követően mintha hallottam volna a gondolatait: „Nyugodj meg, minden rendben lesz, csak kezdj el olvasni!” Hátborzongató élmény volt, egy szempillantás alatt minden átjött tőle. A törődés, a nyugalom, hogy „Minden rendben lesz! Ne félj tőlem!” Én úgy megijedtem, hogy felugrottam a székből, hiszen ekkor még nem sejtettem, hogy létezik érzésekkel és gondolatokkal való kommunikáció.

– Hiro! Légy szíves elkezdeni! – nézett fel rám, és kérte számomra visszataszítóan kedves hangján.

Még bámultam egy darabig, ám nem volt mit tenni, hatszor olvastatta fel velem az első fejezetet.

A művet hosszú oldalakon át húzódó tájleírás jellemezte. Ki nem állhattam az ilyen könyveket.

Nem lenne egyszerűbb azt írni, hogy a kék ég alatt, a zöld füvön ez és ez történt?! – gondoltam.

– Uzsonna? – tette fel a kérdést kínszenvedéseim végén. Halj meg! – néztem rá gyilkos szándékkal, a mimikámból értette a választ.

– Akkor most megmutatom a kilátóhoz vezető hosszabb utat – mondta mosolyogva.

– Rohadjon meg! – közöltem vele. – Nem érzem jól magam! Nem megyek! – ellenkeztem. A kezeim sajogtak, és teljesen kimerültem.

– Azt hittem, meg akarsz halni. Szerintem te lennél a legboldogabb, ha összeesnél, nem? – mosolygott. – Induljunk!

– Sziasztok! – nyitott be egy fiatal fiú.

A váratlan vendég egy átlagos, szőke hajú, visszafogott természetű tinédzsernek tűnt, aki fél fejjel volt magasabb nálam.

– Ne haragudj, de még nem sikerült megcsinálnom, amire kértél! – szabadkozott Ray.

– Semmi baj! – mosolygott kezesemre. – Most ráértek?

– Persze.

– Te még nem ismersz engem, Hikaru vagyok – nyújtotta felém a kezét. Messziről átlagosnak tűnt, de közelről szemügyre véve korántsem volt az. A szemei smaragdhoz hasonlítottak, még az írisze mintázata is. A bőre és az arcstruktúrája mint egy gyereké. A keze feltűnően puha tapintású volt. Mielőtt leült volna, megcsörrent a telefonja. A hívót megpillantva erőteljesen elgondolkozott, felvegye-e, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve Ray kezébe nyomta, aki japánul szólt bele. A hangsúlyból és a metakommunikációból ítélve régi barátja lehetett.

– Hallottam, hogy a sérüléseid gyorsan gyógyulnak – ült le mellém a kanapéra. Most hogy érzed magad?

– Te ki vagy? – vágtam hozzá nyersen a kérdést.

– Az igazgató – válaszolta legnagyobb döbbenetemre. Megálltam egy pillanatra, nem tudtam összerakni a képet, végül elmosolyodtam.

– Ezt ugye nem gondoljátok, hogy beveszem?

– Nem kell bevenni – nevetett Hikaru.

– Egy gyerek lenne az igazgató? Ez abnormális.

– Miről beszélsz? Huszonhat vagyok, itt a személyim. – Rayre néztem, de háttal állt nekem, és jókedvűen társalgott. – Apámmal beszél, aki a japán intézmény igazgatója. Tizennégy éves koromban kerültem be abba az iskolába, amelyikben dolgozott, és folyamatosan a nyakán lógtam, mert be akartam pótolni a kiesett éveket. Nem volt kérdés, mi akarok lenni, ha felnövök, ezért igyekeztem minden szükséges végzettséget mielőbb megszerezni. A rendszer tavaly nyáron bővült egy intézménnyel, az itteni igazgatót áthelyezték, engem pedig felkértek, hogy fogadjam el az állást. De térjünk át másik témára. Valójában az érdekel, hogy érzed itt magad. Van-e kérdésed, vagy tudok-e valamiben segíteni?

– Utálom ezt a helyet, olyan, mint egy börtön. Haza akarok menni! – nyilvánítottam ki valódi érzéseimet.

– Hányszor hallottam én már ezt! – nevetett. – Ne aggódj, két hónap múlva az ellenkezőjét mondod majd.

– Az ki van zárva! – ellenkeztem.

– Tessék! – adta vissza Ray Hikarunak a telefont. – Azt mondta, majd hívd vissza, ha ráérsz.

– Kösz.

Kopogtattak.

– Zavarok? – kukucskált be Tom.

– Nem, épp indultunk sétálni. Velünk tartasz? – kérdezte Ray.

– Ha közben elmagyarázod nekem ezt itt! – mutatott a fizikakönyvére.

– Megbeszéltük! – vágta rá Ray. – Hikaru, te is jössz?

– Én most kihagyom, még vár az iroda.

A kilátóhoz vezető hosszabb út felölelte a több hektár szántóföldes részt is. Miután Tom elegendő információhoz jutott fizikából, beszélgetést kezdeményezett velem a képregényekről. Mivel nem tudtam, ezért utáltam beszélni, így részemről az „aha” és „ühüm” kifejezésekkel ki is merült a társalgás. De legalább elkönyveltem, hogy hasonló meglátásai vannak, mint nekem. Valami különös oknál fogva az első találkozásunktól kezdve szimpatizáltam vele. Talán azért, mert nem volt az az undorító fény a szemében, mint a legtöbb embernek. És bármennyire is igyekezett felölteni a megfontolt, komoly, határozott ember álcáját, mindvégig az az érzésem volt, hogy sokkal mélyebb érzelmek húzódnak a színfalak mögött, mint azt gondolnánk. És az a rengeteg információ, amelyet nap mint nap magához vesz a könyvekből, arra jó, hogy megtanulja, hogyan leplezze mindezt. Később rájöttem, hogy mind a stílusát, mind a kifejezésmódját az általa elolvastatott könyvek alapozták meg. Egyértelmű volt számomra, hogy ő sem boldog családból jött. Pedig ekkor még nem is sejtettem, min ment keresztül és mit tett valójában. Sötétedett, mire visszaértünk, és Ray önkényesen úgy döntött nem nyúz a kajáldával, mert úgysem eszem.

Éhen halok! – tipródtam magamban. – Hangosan korog a gyomrom… Ő is hallja… Ezt szándékosan csinálja! – állapítottam meg, és az önbecsmérlő programom automatikusan elindult az agyamban. – Eddig tartott az álca, ő is belátta, hogy jobb helyem lenne a túlvilágon. Már ő is látja, mekkora selejt vagyok! – marcangoltam magamat.

Az ágyra telepedtem, a doki pedig behozta tanárom ínycsiklandozó illatú vacsoráját.

Nem érek annyit, hogy megkínáljon! Tudtam, ez a hely is pokol lesz! – telepedett sűrű köd az elmémre. Valahol bízni akartam benne, de ekkor úgy éreztem, elárult, és kimutatta a foga fehérjét. Mellkasom elöntötte a fájdalom és ólomnehézzé vált, az orrom kezdett telni, és mielőtt könnycsatornáim túlcsordultak volna, lehajtott fejjel elindultam a fürdőbe.