Versek az uborkafára

Pálinkás Mihály

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Pálinkás Mihály, 2024

Nem várt vers, költészet napjára

A költészet ünnepe van ma,

a verseket kíséri csinnadratta,

feszt szaval ifjú és öreg,

utcán és téren versek lengenek,

kínos ez a bohóckodás,

de szent az ügy, ez nem vitás,

kár, hogy nem vagyok költő,

csak amolyan szószövi lődörgő,

versemet senki nem lesi-várja,

akaszthatom az uborkafára!

Költők és költészet

Figyelőn

Az óra ketyeg,

a toll, mint zsákmányát leső ölyv,

a papír fölött szitál...

Délibábot várok,

s megborzongok, milyen sivár

a homlokom mögött zümmögő határ.

Bonyolult folyamat

Alkotok.

Szenvedek.

Körmondatok,

lökhajtásos és sánta gondolatok...

végül semmi nem jön nyelvemre.

Hagyjatok!

Minden ajtót rácsapok

beszédetekre, köhögésetekre,

életet pityegő testetekre,

elszürkült fejjel neszeket gyilkolok,

mert ÉN most alkotok!

Fájdalmas művet arról,

hogy egyedül vagyok.

Sorozat

Petőfi huszonhárom éves volt,

Ady negyvenegy,

József Attila alig múlt harminckettő,

Radnóti harmincöt…

Túléltem valamennyit!

Nekem ennyi az Úr kegyelme?

Fokozás

Ó, írhassak még egy verset!

Az életemnél szebbet,

jellememnél erősebbet,

munkálkodásomnál serényebbet,

édesanyámnak gyermekiebbet,

édesapámnak emberesebbet,

feleségemnek gyöngédebbet,

fiaimnak tehetősebbet,

érdekesebbet, kedvesebbet,

nagymamámnak mesésebbet,

idegeneknek mívesebbet…

Ó, hagy írjam meg

azt a verset!

Egy kívülálló Petri György halálára

Mint hajléktalan koszlott göncei

egy huzatos kapualjban,

úgy hevernek verseid egy kupacban,

hányásszagú jelzőid egy ideig még bűzlenek,

majd lemosódnak az irodalom macskaköves országútjáról,

s rosszízű asszonyaid is újra kacagnak talán…

Összekeverted a szerelmet az ürítéssel,

s úgy küzdöttél az emberi méltóságért,

hogy büszkén lezüllöttél,

lócsontú, kesze-kusza szőrzetű torzó lettél.

De lelked ott van ifjúságom tisztaszobájában,

megrepedt vázában egy foltos abroszon.

Petri György 70

Hetvenéves lettél,

és már halott vagy

tizenhárom éve,

ötvenhat éved elfér

egy fél férfitenyérbe’,

a virtuskodás élettel-halállal

mondd, megérte?

Jó volt a pia, a bagó?

Arcod szürke lett, a hangod fakó.

Akartad, hogy a tisztes polgár

szánalmas koldusnak lásson?

Lám, a sírod is, mint hajléktalan vacka,

oly sivár, jeltelen Dunaalmáson!

Mi lett volna, ha hetvenig húzod,

ha önmagad tovább nyúzod,

még hány verset írtál volna,

vagy csak hányódnál a szavakon,

a világra acsarkodva?

Tudtad, hogy vége,

a világ elsüllyedt sötét vizekben,

de észrevetted az angyalt

a részletekben.

Dani a sikátorban

Varró Dániel Túl a Maszat-hegyen című verses meseregényének (2003) ihletésére.

Van Pesten egy sikátor,

hol szétdobált papírból van az avar,

s termő rög helyett mállik a kutyaszar,

a pincék penészt köhécselnek

az ablakok ernyedten integetnek,

nos ide tévedt be Dani,

és szembe jött vele Fari Mari,

ki lány, vagy mégse

– csupán az anyakönyvre nézve

nevezhetjük lánynak,

különben asszonya óránként másnak –

szóval, szembe jött és méregette,

bongyor-göndörségét tekergetve gondolatban

Danikának, ki lépkedve, elmerengve

a reggeli tej édes ízét csettegette

még nyelvén, nem vágyván arra,

mi Fari Marit egészen fölkavarta,

mert nemcsak a göndörség hatott rája,

sejtette, tömött a pénztárcája,

hisz maszatos verseit mind eladta

– lám, mit tesz, ha művelt a szajha –,

hát illegette magát Mari, azt sejtetve,

nem vár húsdöngölő szerelemre,

csupán csicseregne-fecseregne,

lecsöppenő kecsapokról enyelegne,

s ha muszáj, más maszatokról –

lenge selyemben irodalomról,

múzsája lenne Danikának,

ha verselése néha kifárad,

tollpihe beszéddel csiklandozná Mara,

és ösztönét tornyozná gömbölyded fara…

Ám ez egy sikátor! Mit gesztusokba rejtve

Mari mondott, az hitelét vesztette,

– Egy rosszlány hívogat cöcörögve,

kötekedőn alkudna a bögyörőmre –

sajdult fel Dani, s annyit mondott: „Kuss!”

galambként rebbent el Fari Mari – huss,

elmaradt ezúttal a hali-gali,

kiért a sikátorból Dani

egy szélesebb utcára –

rühes macska vernyákolt utána.

Aznap éjjel verset írt Dani,

egy mackóról, ki éppen most nyalta ki

a mézesköcsögöt, és egy cicáról,

ki – képzeljétek – egeret evett,

mert nem simogatták a gyerekek eleget,

de egyebekbe is belekeveredett – mibe is?

nem jött a strófa nyomban,

sóhajtott Dani: „Talán melegfront van…”

Lebillent a feje – egy tündér vezette

a holdfény sikátorában lebegve,

ajka rózsaszirom, haja álom-pára,

fenekére tulipán volt tetoválva.

Pöcs néne

Mottó: Ha van a költészetben Szösz néne,

Pöcs nénének is lennie kell,

a világ rendje szerint.

A város szélén, hol beérik a cseresznye,

kertjében morog a leszakadt ereszre

Pöcs néne,

és a sok kótyomfitty gyerekre,

kik azt lesik, érik-e a cseresznye

fülre akasztós kerekre.

Mert minden június oly borús,

a hangulat mondhatni világháborús,

kertben a fán a ropogós cseresznye

alighogy piroslik, már mindet megette…

Szakadna az ég madárra, gyerekre!

Macska a kurrogást hurokban feledte,

A kerítésrontó kutya is bevette

a gombostűs húst,

csak a cseresznyeügy nem jön egyenesbe,

hiába vár harcra söprű és gereblye

kézügybe helyezve.

Hány óra, Pöcs néne, lesz-e hús ebédre,

lányok és suhancok cserfelnek feléje,

Sáskaként kerülnek mögé és elébe…

Állj meg, irgum-burgum, anyád kelevénye,

füleid letépem, azt teszem el télre!

Anti-Faludy

„…ezerhétszázhárom, nyolcszáznegyvennyolc,

és ötvenhat: egyszer minden száz évben

talpra állunk kínzóink ellen. Bármi

következik, boldogság, hogy megértem”

(Faludy György: 1956, te csillag)

Szent István, Hunyadi Mátyás,

Bethlen Gábor, Mária Terézia,

Ferenc József, Horthy Miklós,

Kádár János, és ki tudja, ki jön még?

Idővel kezet csókolunk

ügyes zsarnokainknak.

A szenvedés megszokható,

ha enged a prés, jön a konszolidáció,

azt hiszed, hogy átvészelted,

de a lelked mindörökre bilincsbe verted.

Faludy György igazsága

Költő vagy, mindig tudtam ezt,

de sokáig nem kedveltelek,

míg verseidből végre megértettem

emberséged és bölcsességedet.

Leginkább úgy tudlak felidézni,

hogy egy csótánnyal nézel farkasszemet,

atomháború mocska leng verseden,

dühvel agyoncsapnád a férget,

mert az majd túléli, és te nem.

Pajzánságod is elbűvölt,

mikor Hitler halálát recsegte a rádió,

te a vörös Eleánor combjait csókolgattad éppen,

köldökén s lágyékán kutattad mi a való,

vagy ott van a svéd rokokó,

Ulla tüzes teste a fülledt fogadóban,

és az abrakot fújó merev farkú ló lenn a hóban,

a költő Ullát feledve az ablaknál motyog, tötyörög:

„az ördögét, féltékeny a dög!”