David Nicholls

ÖN  ITT ÁLL

A mű eredeti címe

You Are Here

Copyright © 2024 by Maxromy Productions Ltd.
Cover map © Crown copyright and database rights 2025
OS Licence AC0000865941.
Maps designed by Barking Dog Art.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 963 452 965 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése DEVÍZIÓ Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Hannah-nak, Maxnek és Romynak
a sok-sok gyaloglásért

Ekkor már biztosra vette, hogy azt kérdezte a partnerétől, vajon Elliot kisasszony soha nem táncol-e. A válasz ekként szólt: „Nem, soha, teljesen felhagyott a tánccal. Inkább játszani szokott. Soha nem fárad bele a játékba.”

Jane Austen: Meggyőző érvek

(Tomori Gábor fordítása)

A „Parttól partig”
gyalogtúra útvonala

ELSŐ RÉSZ
Otthon

Mi végre térsz vissza, április, már megint?

A szépség nem elég.

Már nem csitíthatsz el ragacsosan nyíló,

Pici, pirosló rügyecskéiddel.

Tudom, amit tudok…

Edna St. Vincent Millay: Tavasz

Képzelt fotók

Marnie-t a jövőt előrevetítő, leendő munkáját, otthonát megjelenítő, ifjonti vízióiban mindig barátok, családtagok vették körül. Soha nem hitte volna, hogy magányos lesz.

Kamaszkorában sűrűn lakott fényképek soraként képzelte el a jövőt. Egymást átkaroló, hol vakutól pirosló, hol a tábortűz fényében csillogó szemű, hol a tavernában, hol a tengerparton időző barátnőket látott maga előtt, és mindig az ő mosolygós arca volt a középpontban. A későbbi fotók már nem voltak ilyen élesek, és nehéz volt kivenni rajtuk az arcokat, de azért sejteni lehetett, hogy felbukkan majd egy társ, vagy akár gyerekek is a barátnők mellett, akiket nyilván egész életében szeretni fog.

De már hat éve nem fotózott le senkit. Róla pedig az útleveléhez készült utoljára kép, és akkor is úgy instruálták, hogy ne mosolyogjon. Hát hová tűnt mindenki? A most harmincnyolc éves Marnie a barátság aranykorában nőtt fel, amikor az embert körülvevő szerető, támogató közösség előbbre való volt, mint a macerás családi élet, a romantika feszült teljesítménykényszere vagy a morcosan letudott munkahelyi kötelezettségek. A késő esti telefonok és üzenetek, a közös kiruccanások, a társasozások mind-mind sokkal izgibbek és kielégítőbbek voltak, mint a kusza szerelmi élete, és egykor jól is ment neki ez a dolog, nem igaz? Ha nem is a lelke, de mindenképp értékes tagja volt a csapatnak, akit nem bálványoznak ugyan, és nem övez rajongás, de egyértelműen kedvelik. Nem az a fajta lány volt, aki kibérel a szülinapjára egy bárt, de azért simán megtelt a huszonegyediken a kocsma fölötti különterem, és a harmincadikon is körülültek az olasz étteremben egy hosszú asztalt. A negyvenedikre Marnie azt tervezte, hogy majd sétálgatnak a parkban egy-két barátnőjével. Mint amikor a hajdan népszerű banda egyre kisebb helyeken lép fel…

Ahogy teltek az évek, egyre többen morzsolódtak le házasság, majd gyerekvállalás okán, és hol a partnerük nem volt szimpatikus Marnie-nak, hol ő a partnerüknek. Ezek a barátnők Hastingsben, Stevenage-ben, Cardiffban, Yorkban élték új életüket, amely a tágas terek és a rendezettség jegyében zajlott, Marnie pedig küszködött tovább Londonban. De szedett áldozatokat az apátia és a nemtörődömség is: egyik-másik lánnyal sokáig halogatott köszönőlevéllé silányult a kapcsolata, és eljött az idő, amikor ezt a levelet már kínos lett volna megírni. Persze talán ez a dolgok természetes rendje, hiszen a való élet általában nem tábortűz és ittas twisterezés. Igen, talán a felnőtté válás része, hogy az ember elengedi a pucér fürdőzésekről és mélyenszántó beszélgetésekről szőtt fantazmagóriáit.

Csakhogy az elveszett barátnők helyét senki sem foglalta el, és Marnie mostanra felülvizsgálta a jövőképét, amely immár a függetlenségre, a szép csészéből iszogatott teára, valamint a tévéje, a könyvei és az ágya fölötti totális kontrollra épült. Arra, hogy az óra ketyegésére fittyet hányva ehet, ihat, olvashat, és egy lélek sem zavarhatja köreit, így nem is ítélkezhet fölötte senki. Most már akár arról is fantáziálhatott, hogy ő az utolsó nő a földön. A filozófusok nagy kérdésére, hogy csap-e zajt az erdő mélyén kidőlő fa, nem tudta a választ, de abban biztos lehetett, hogy az ő rezdülései senki más dobhártyáját nem érik el – így rászokott, hogy a tárgyakhoz beszél. Na ne! Már megint itt vagy? – viccelődött a fürdőszobában a fal beázott foltjával, a tojásoknak pedig így bókolt: De szép frissek vagytok! A dugóhúzóval is szívesen évődött, miközben széthúzta a két szárát, és úgy lóbálta a levegőben (Megvagy!), amikor pedig látott egy filmben egy nőt, aki hosszas lelkifröccsöt intézett a tükörképéhez, kérdőre vonta a tévét, hogy ugyan ki csinál ilyet?

De ha az ember magában beszél, az olyan, mintha magában szókirakózna: nemigen érheti meglepetés, és nem szembesül komoly kihívással. Marnie néha nem is vette a fáradságot arra, hogy értelmes szavakat mondjon, inkább kitalált mindenféle hangeffektusokat (fú-a, pe-tah, flú-a, csa-ha), amelyek jelentéstartalma folyton változott. Az idő múlását, a napszakok váltakozását a rádió segített számontartani, csak az volt vele a baj, hogy az óránként bemondott hírek egyre erősebb szorongást vagy éppen dühöt váltottak ki Marnie-ból, míg végül oda nem nyúlt, és ki nem tapogatta a kapcsológombot. Zenét is szolgáltatott magának: olyan lejátszólistákat hallgatott, mint „Ami egy kávézóban alap” meg „Zongoraszó esős napokra”, de egyik sem passzolt tökéletesen a kis lakásában töltött, lomhán csordogáló vasárnapokhoz, amelyek a közösségi médiában való bágyadt turkálás, illetve a fékevesztett lájkolgatás jegyében teltek. Azaz jelen volt az online térben, de olyan észrevétlen, anonim módon, mintha a zsúfolt stadionban tapsolna. Az időérzetünket, ugyebár, befolyásolja, hogy hol vagyunk, így egy örökkévalóságnak tűntek a februári délutánok elátkozott órái, a háromtól ötig tartó időszak, miként a hajnalok ugyanezen szakasza is. Ilyenkor Marnie nem agyalhatott máson, csak az unalomig ismert szorongásain és a rég megbánt mulasztásain, vagyis kénytelen volt szembenézni az igazsággal:

Én, Marnie Walsh, a londoni Herne Hill negyed harmincnyolc esztendős lakója, magányos vagyok.

Bizony, nem „visszavonultság” volt ez, és nem is „alkotói magány” vagy puszta egyedüllét, hanem igazi, tőrőlmetszett magány, és ez a felismerés szégyenérzettel járt, hiszen ha a népszerűség annak jutalma, hogy az ember okos, vagány, menő, vonzó és sikeres, akkor vajon mit jelez a magány? Marnie sosem volt vagány és menő, de azért fogalmatlan sem. Sokszor mondták neki, hogy vicces, és bár tisztában volt vele, hogy ez csapda lehet, soha nem volt szándékosan szarkasztikus vagy rosszindulatú, és sokkal többet gúnyolódott önmagán, mint másokon. Lehet, hogy épp ez volt a baj – legalábbis az exénél előkelő helyre került a bajok hosszú listáján –, de tény, hogy Marnie kedves volt, figyelmes, és a lehetőségeihez mérten nagylelkű is. Félszeg viszont nem volt, sőt inkább a kelleténél is jobban igyekezett mások kedvében járni, de nem tűnt úgy, mintha ennek bárki is túlzottan örülne.

Van egyrészt az, akik szeretnénk lenni, elmélkedett Marnie, másrészt pedig az, akik vagyunk. Ahogy öregszünk, az előbbi lassanként átadja a helyét az utóbbinak, és simán lehet, hogy egyszerűen az vagyok, aki most vagyok: egy olyan ember, aki jobban elvan egyedül. Nem boldogabb, de jobban elvan. Nem introvertált, csak egy olyan extrovertált, akinek már elment a kedve az extrovertáltságtól.

De nem volt romantikus ez a magány, vagy legalábbis csak hébe-hóba volt az. Marnie még a húszas évei végén férjhez ment, majd elvált (ezzel amolyan „csodagyereknek” számított), és az élete eme nagy, központi sorscsapása által gerjesztett érzelmek azóta valamelyest tompultak, de a heg még viszketett olykor. A válás óta nem volt senkije, legalábbis nem igazán, bár néha megfordult a fejében, hogy jó lenne érezni egy másik test melegét az ágyban, vagy olyan üzenetet kapni, amely nem azonosító kódot vagy átverést tartalmaz. Jó lenne, ha valaki vágyna rá, kívánná őt… De ne vessük el a sulykot! A romantika, a szerelem rizikós dolog: a sérelmek, az elárultatás, a méltatlanság veszélye sokkal nagyobb súllyal esik latba, mint a vigaszdíj. Marnie-nak leginkább az emberek hiányoztak, konkrétan és általánosságban egyaránt, és bár a társas élet igézetét néha szédítőnek, fárasztónak, félelmetesnek érezte, még mindig jobbnak tűnt, mint a legfelső emelet ötvennégy négyzetméterén egyre kisebbre zsugorodó élete.

Néha úgy gondolta, hogy könnyebb magányosnak maradni, mint prezentálni ezt a magányos embert a világnak, de tudta, hogy ez is csapda, és ha nem csinál valamit, könnyen tartóssá válhat ez az állapot, mint a faanyagba szivárgó víz által ejtett paca.

Szóval ez így nem lesz jó. Muszáj lesz kimozdulnia.

Gigászi erők a talpatok alatt

– Az a dolog trükkje, hogy másképp kell felfognotok az időt. Ha percekben, órákban, napokban vagy akár nemzedékekben gondolkodtok, azzal nem sokra mentek. De ha átállítjátok a léptéket évezredekre, akkor kiderül, hogy mindaz, amit itt láttok, a tavak, a folyók, a hegyek, szóval mindez átmeneti, és mozgásban van. A változások évmilliók alatt zajlanak le. Például ez a völgy sem volt mindig itt: egy nagy gleccser hozta létre, azaz vájta ki, mert a jég mozog ám, igaz, csak egy-két métert halad naponta, de szüntelenül vájja-rágja hatalmas fogaival ezeket a nagy, kerek köveket, és csócsálja a sziklafalat is, és ezt a folyamatot… Hogy is hívjuk?

– Na valaki? Úgy van, glaciális erózió, amelynek két összetevője a…? Ébresztő, lusta banda, tudjátok ti ezt! Igen, a koptatás és a tördelés! Mi olyan vicces, Noah? Mi olyan vicces azon, hogy „koptatás”? Elmondanád az osztálynak? Gondoltam, hogy nem.

– Szóval a jég eszméletlen erőszakos. Durvább, mint a tűz. De nemcsak pusztít, hanem teremt is, például ilyen üregeket, amelyeket úgy hívunk, hogy… Úgy van, cirkuszvölgy, más néven kárfülke, itt, Walesben pedig „kúm”, úgy írják, hogy cé-duplavé-em. Az ilyen kárfülkékben hegyi tavacskák, avagy tengerszemek alakulnak ki, amelyekben mi úszni szoktunk Mrs. Fraserrel, nem úgy, mint ti, gyáva kukacok. Telefont eltesszük, ha kérhetem, hacsak nem a házi dolgozathoz készítünk fotókat. A szelfizést mellőzzük. Téged erodált már gleccser, Chrissy? Akkor nincs szelfi.

– Menjünk vissza még régebbre, úgy négyszáznyolcvanmillió évvel ezelőttre. Akkor ez a hegy, amely Wales legmagasabb pontja, még nem volt sehol. Az úgynevezett ordovíciumban, avagy alsó szilur korban jött létre. Nem, nem lesz kérdés a vizsgán, de attól még érdemes tudnotok. Or-do-ví-ci-um. Jóval a dinoszauruszok előtt… Mondom, jóval. De igen, valamikor éltek itt dinók. Nem, ma már nincsenek, ne butáskodj. A dinók nagyon menők, Ryan, de ezek a gigászi erők… Ezek még menőbbek.

– Kérném, hogy figyeljetek rám, ha le akartok jutni a hegyről! Amikor összecsúsznak a kontinensek, és kiemelkednek a vízből a meggyűrődött kőzetlemezek, és vulkánok képződnek, igen, itt, hát nem hihetetlen? Csukjátok be a szemeteket, és nézzétek meg jól, értitek, hogy gondolom. Csukjátok be a szemeteket, és képzeljétek el, hogy… Jó, képzeljetek ide dinókat, ha akartok, így nem lesz valósághű a kép, de tegyétek rá őket nyugodtan. Szóval a lényeg, hogy ne feledjétek: ez a folyamat nem áll le pusztán azért, mert mi, emberek, itt vagyunk. Zajlik most is, és zajlani fog akkor is, amikor már az utolsó ember is eltűnt a föld színéről. Gigászi erők dolgoznak a talpatok alatt. Semmi sem állandó, változik minden. Sarah Sanders, kérlek, ne ásíts az arcomba! Sétáljunk tovább! Igen, előbb nyissátok ki a szemeteket, hátha az segít.

Elindultak lefelé. Michael jól tudta, hogy a viccek is erednek valahol, akárcsak a folyók, és néha eltűnődött, vajon kitől származik a bevett nézet, amely szerint a föcitanárok unalmasak? Valami könyv lehet a forrás, vagy egy durcás gyerek, vagy egy megkeseredett fizikus kolléga? Tőle távol állt, hogy ócsárolja mások szaktárgyát, de azért felmerült benne, hogy ugyan mitől olyan érdekesek a történészek? Attól, hogy ide-oda ugrálnak a Tudorok és a weimari köztársaság között? És az irodalomtanárok sem szökdécselnek a padok tetején, a matekosok pedig prédikálhatnak a számok szépségéről, amennyit akarnak, ha a gyerekeknek ez kínai. De valahogy mégis a földrajzosok lettek a poénkodás céltáblái, és most rá, Michaelre, azaz Mr. Bradshaw-ra várt a feladat, hogy rácáfoljon a várakozásokra, és inspirálja a diákjait. Ő haladt az élen, Mrs. Fraser, azaz Cleo pedig a lemaradozókat terelgette, majd lent, a völgyben Michael az alluviális síkságról beszélt.

– Tizennyolcezer éve, azaz tegnapelőtt, ha földtörténetben gondolkodunk, visszahúzódtak a gleccserek, és itt hagyták nekünk ezt a csodaszép ajándékot.

Michael toppantott párat a lábával, a diákok pedig szófogadóan megnézték maguknak a gleccserek csodaszép ajándékát, a sarat.

– Ez a talaj, ez a gyönyörű, termékeny, tápanyagban gazdag, fekete föld, a gleccser alól bújt elő, mint a lisztté őrölt gabona, és legyezőszerűen szétterült a völgy fenekén. Ezt nevezzük hordalékos, azaz alluviális síkságnak. Alluviális! Milyen pompás szó! És a szétterülő ásványi anyagok beszivárogtak fűbe-fába meg az itt termesztett növényekbe meg a hideg ebédhez járó almába, amit jóízűen megettetek, azaz meg kellett volna ennetek. Hát nem elképesztő? Az ősi gleccser hordaléka belétek költözött, abból van a kalcium a csontjaitokban, a vas a véretekben…

Michael tűnődött egy kicsit, hogy tovább fűzze-e a gondolatsort, és taglalni kezdje-e az említett kémiai elemek, vagy akár a világegyetem eredetét? Megmondja-e a gyerekeknek, hogy mindannyiukat csillagokból gyúrták? Tudta, hogy a tinédzserek agya könnyen beindul, de nem feltétlenül a kémiára meg a fizikára, és azt is tudta, hogy az ebédhez kapott alma dél-afrikai.

– Akkor hát… Van kérdés? – fordult szembe végül a harminc zsíros, képlékeny, kialakulatlan arccal. Volt, aki durcás képpel, szúrósan nézett ki a kapucnija alól, mások pedig sugdolóztak, vagy a bennfentes vicceiken vihorásztak. Michael szenvedélyes, elhivatott pedagógus volt, és mindent elkövetett, hogy áttörje a kamaszkori közöny falát, de tudta, hogy a gyerekeket foglalkoztató kérdésekre nem neki kell választ adnia. Hiszen hogy ismerné fel valaki a réteges gomolyfelhőt, ha a laposüvegen és az Elf Baron jár az esze, meg azon, hogy tetszik-e a lánynak? Hogy versenyezhetne a hegy az állukon nőtt furunkulussal? Michael tudta, hogy este, az ifjúsági szállón megint jön a szokásos macska-egér játék: zseblámpás őrjárat hajnali háromkor, vegyük úgy, hogy ezt nem láttam, oltsd el gyorsan, nyomás vissza a szobádba, holnap nagy nap vár ránk! A terepgyakorlat végeztével pedig görnyedten, sápadtan, hullafáradtan, de nem szívesen tér haza.

Michael „csak” tanár volt, apa nem. Pedig próbálkoztak, de közbejött mindenféle komplikáció meg akadály, és most már nehezen tudta elképzelni, hogy milyen lenne a szülői szerepkör. Azt tudta, hogy össze sem lehet hasonlítani a tanári szereppel, és vajmi kevés átfedés van a kettő között, hiszen a szülő esetleg taníthatja ugyan a gyerekét, a tanár részéről viszont hiba, ha helyettesíteni próbálja a szülőt. Ugyanakkor néha az volt a benyomása, hogy az ötnapos terepgyakorlatba sűrűsödik össze a kamaszkor minden zűrzavara és szorongása, méghozzá nemcsak a csínytevések, a kosz és az elhanyagoltság szintjén, hanem a komolyabb érzelmek szintjén is. A népszerű, magabiztos gyerekeket Mr. Bradshaw hagyta, hadd kavarjanak kedvükre, inkább az ideges, félszeg társaikra fókuszált, akik a többiektől lemaradva csüngtek az ereszkedőkötélen. A bizsergő, pattanásos, szorongó képük láttán nehéz volt elképzelni, hogy csillagokból gyúrták őket, de Michael így is érzett irántuk bizonyos, a szakmájából adódó gyengédséget.

– A táj maga az élet – mondta nekik –, és ha szemügyre veszitek, miután elszakadtatok egy percre a telefontól, Sarah Sanders, most már tényleg bedobom a következő gleccsertóba, szóval akkor látni fogjátok, hogy milyen szép, és olvastok is benne, mint a nyitott könyvben. Miért vannak itt farmok? Miért ilyen színű a talaj? Miért csak a hegy fölött látunk felhőket, a völgy fölött pedig nem? Miért csillognak így a napfényben a kövek? Nézzétek, milyen gyönyörű! Nézzétek!

Michaelnek feltűnt, hogy a hátul álló fiúk összehúzott kapucnija búvármaszkot idéz, a vállukat pedig rázza a visszafojtott röhögés. Tudta, hogy kedvelik őt mint tanárt, jobban is, mint gondolná, de nem övezi rajongás, mert már képtelen eljátszani a laza, vicces figurát. Őszinte szenvedéllyel szerette a tantárgyát, és az őszinte ember könnyen lesz nevetség tárgya. Tudta, hogy minél szenvedélyesebben beszél, annál jobban röhögnek rajta, ahogy akkor is röhögtek, amikor Mrs. Bradshaw elköltözött, és pár fiú meglátta, hogy ő sír a kocsijában. Mert nincs a világon semmi, de semmi, amin egyes kölykök ne tudnának röhögni.

Összes módosítás elfogadása

Az egyedülálló, önfoglalkoztató Marnie tudta, hogy a munkájától nem várhatja a megoldást, hiszen olvasószerkesztőként és korrektorként dolgozott otthonról, ahol nem volt vízautomata, csak a saját hűtőszekrénye. A pénz kevés volt, a nyaralás gondolata merő fantazmagória, a betegségtől való félelem viszont nagyon is valós, de élvezte, amit csinált, és jól csinálta. Gyors, pontos, ennélfogva igencsak keresett szerkesztő és korrektor volt, aki mellett hűségesen kitartottak a kiadók, a szerzők pedig kifejezetten őt kérték, mintha a fodrászuk vagy a sebészük lenne. Cserébe Marnie tisztában volt az állandó kuncsaftok gyarlóságaival és fétiseivel. Tudta, melyik szerzőnél „ködlik” minden, ami csak ködölhet, melyik ragaszkodik megszállottan a „másod-” előtaghoz (másodhegedűs, másodkézből, másodvonalbeli satöbbi) meg a „hasonnevű” szóhoz, melyiknek a mániája az összetett, kötőjeles melléknév, a „vagy/vagy” szerkezet, a három „de” egy mondaton belül és így tovább. Felmerült a kérdés, hogy mindez vajon hiba vagy stílusjegy? Marnie különbséget tudott tenni a kettő között, és ha az nem is állt hatalmában, hogy a rossz könyvből jót csináljon, az olvasó zötyögtetésére alkalmas kátyúkat gondosan betömködte. A szerzők többnyire hálásak voltak ezért, és sokan bele sem néztek a javított szövegbe, csak rányomtak a „Minden módosítás elfogadása” opcióra. Marnie hízelgőnek találta a bizalmukat, hiszen így bölcs tanácsadónak érezhette magát, aki nem tolakodó, de nélkülözhetetlen. Meghúzódik a háttérben, de ha kell, finoman megérinti a szerző könyökét, és figyelmezteti, hogy spenótos a foga.

A munkájával együtt járt egy bizonyos fokú pedantéria, sőt sokszor az volt a dolga, hogy pedáns legyen, és semmi más, de azért igyekezett nyitottan és kooperatívan viszonyulni a szerzőkhöz. Észrevette, hogy a fiatalabbak egyre inkább sutba vágják az idézőjelet, a csupa kisbetűs szöveg pedig többször is divatba jött, majd feledésbe merült az évek során, és nem is volt ezzel semmi baj, bár Marnie-nak újabban feltűnt, hogy kezd elharapózni a pontosvessző. Olyan volt így az olvasás, mintha újabb és újabb kerítéseken kéne átmásznia, és különösen szembeötlő volt a brit és az amerikai pontosvessző-használat közti különbség. Egyszer parázs vitát folytattak e-mailen egy harcias, jobboldali, hímnemű kémthrilleríróval, aki makacsul egymás „tetejére” pakolta a dolgokat: a sajtot a hamburger tetejére, a főgonoszt a főhős tetejére és így tovább. Pedig soha senki nem mondott még ilyet Britanniában, pláne nem az MI5 feje, akinek a pisztolya a kandallópárkány „tetején” hevert. De ahogy a fogorvos sem aggódik álmatlanul forgolódva azon, vajon fogselymez-e rendesen a páciens, úgy Marnie sem ellenőrizgette túl sűrűn, hogy megfogadták-e a tanácsait. Az említett kémthrillert azonban pár hónap múlva meglátta egy könyvesboltban, és bizony ott volt a sok „tetején” meg „tetejére”. Hát ennek spenótos maradt a foga – gondolta Marnie, majd visszatette a könyvet a helyére, rápakolt a tetejére egy másikat, és továbbállt.

Az viszont már tőrdöfés lett volna a szívébe, ha „amelyek” helyett azt látja a megjelent könyvben, hogy „amik”. Megbecsült, keresett munkatársnak számított tehát, és jó érzés volt, ha a felelős szerkesztő szabályosan kérlelte, mint a visszavonulni készülő bérgyilkost, hogy vállaljon el egy utolsó melót. A népszerűségéből fakadt az is, hogy már három éve nem nyaralt. Amikor utoljára elment szólóban Görögországba, szinte ki sem mozdult a szállodából, és sápadtabban tért haza, mint ahogy elindult.

Marnie, a szabadúszókra jellemző módon, nehezen tudta félretenni a munkát. Egyszer például a férje kért a bárban egy „vodkatonikot”, ő pedig automatikusan kijavította, hogy „vodkát tonikkal”. A férje lehunyta a szemét, és szép lassan fújt egy nagyot.

– Marnie! Ne merészelj szerkesztgetni engem, bazmeg!

És Marnie akkor nagyon örült annak, hogy a férje hamarosan úgyis lelép.

Az alku

– Szerintem – kezdte Mrs. Fraser, azaz Cleo, az ő régi kedves barátnője – te túl sokat vagy egyedül.

A hazafelé, azaz Yorkba tartó buszon beszélgettek. Elöl ültek, élve a tanárok eme kiváltságával, miközben a diákcsapat egyik fele újult erővel zsibongott a benzinkútnál vett rágcsával, édességgel eltelve, a másik fele pedig arra használta fel a hosszú utat, hogy kialudja magát a reggelig tartó kártyázás után. Fullasztó elegyet alkotott a nedves edzőcipők és a gagyi dezodorok szaga.

– Most is nagyon szeretnék egyedül lenni – harsogta túl a harminc telefon prüntyögését Michael. – Te talán nem várod epedve, hogy végre egyedül lehess?

– Nem erről beszélek. Gyere át vasárnap ebédre!

– Bocs, de házon kívül leszek.

– Egész hétvégén?

– Gyalogolni fogok.

Cleo szeme összeszűkült.

– Emberekkel?

Michael vállat vont.

– Szeretek egyedül lenni.

Ha éppen nem dolgozott, mindig egyedül volt. Natasha már kilenc hónapja visszaköltözött Durham mellé, a szüleihez, kihasználva a két Covid-lezárás közti szünetet. Úgy csapott le a kínálkozó alkalomra, mintha a lefelé kúszó garázsajtó alatt gurulna ki az utolsó pillanatban. Michael pedig Natasha távollétében kis ideig sem tartózkodott szívesen a takaros, kellemes, két hálószobás sorházukban, amelyet oldalirányban nemrég bővítettek egy kicsit. A felesége otthagyta ugyan a holmija egy részét, így nem ürült ki látványosan a ház, de Michael így sem tudott szabadulni a fura érzéstől, hogy valami eltűnt. Mintha tisztán, rendesen dolgozó, végtelenül udvarias betörők jártak volna ott.

Valami persze tényleg eltűnt, és Michael egyedül élt ugyan, de Natasha jelenlétében. A hétvégét és az ünnepeket viselte a legrosszabbul, ezért rászokott, hogy már hajnalban elindul valami eldugott helyre, és a végkimerülésig gyalogol. Cleo és a kollégák szemében már-már a sötét középkor mazochizmusát idézték a kiruccanásai: nem értették, mi a jó abban, hogy leszegett fejjel caplat esőben-szélben-ködben.

– Szerintem ez rém fura – mondta most, a buszon Cleo. – Tulajdonképpen hová mész ilyenkor?

– Általában oda-vissza. Leparkolok valahol, aztán elindulok, és ha már elég messze vagyok, visszamegyek a kocsihoz.

Cleo rázendített Chic Good Times című dalára, Michael pedig elnevette magát.

– Nekem ez jó – magyarázta. – Kitisztul a fejem.

– A tiszta fej, az jó – helyeselt Cleo. – Az nekem is kell. Veled kéne tartanom.

– Lehet – mondta óvatosan Michael.

– Hozhatnám Samet és Anthonyt is.

Anthony, Cleóék tizenhárom éves fia, Michael orra előtt nőtt fel.

– Micsoda kiruccanás lenne! – ütötte tovább a vasat Cleo.

– Lehet – ismételte Michael, és szívből remélte, hogy ennyi elég lesz, mert tudta, hogy ha mások is ott lennének, nem működne a dolog. Hiszen épp az volt a lényeg, hogy egyedül van, és még nem járt olyan tájon, amely ne lehetett volna még kihaltabb. Bízott benne, hogy Cleo elfelejti ezt az egészet, hiszen máris hátrafordult, és így kiáltott:

– Kérlek, ne álljatok fel a hátsó ülésekre! Hagyjátok békén a kamionosokat!

Michael tehát szívből remélte, hogy ez ennyi volt. A brutális téli szünetet valahogy átvészelte a szüleinél, akik ragaszkodtak hozzá, hogy karácsonyozzon náluk, és az 1997-es ünnep tökéletes másával próbálták felvidítani. Ugyanazok a száraz ételek, ugyanazok az agyonfűtött szobák, ugyanazok a díszek, ugyanazok a filmek a tévében… Az Advocaat tojáslikőrt pedig szó szerint ugyanabból az üvegből töltötték ki. Natasha hiányával kapcsolatban azt az irányelvet követték, hogy ha nem hozzák szóba, akkor egy párhuzamos univerzumban karácsonyozhatnak, ahol Michael nem is nősült meg. Ez nem ellenszenvből fakadt, hiszen nagyon is kedvelték Natashát, aki életre keltette a fiukat, de beszélni nem tudtak a dologról. Alighanem jobb is így – gondolta a kamaszkori ágyában fekvő Michael, aki most is úgy távozott erről a melankóliafesztiválról, mint egy tinédzser: megragadta a legelső kínálkozó alkalmat, hogy sétára induljon az esőben.

– Ne tartsak veled? – ajánlkozott az apja. – Megvan még a túrabakancsom.

De Michael inkább egyedül ment.

A szünet utáni első napon hívatták Cleo irodájába. Cleo később került az iskolába, mint Michael, de mindig is ő volt az ambiciózusabb, így most az igazgatóhelyettesi székből szólt hozzá:

– Hogy telt az ünnep? Volt vadulás?

– Éjféli mise, sherry, a királynő beszéde…

– Szóval nem apróztad el. Nem csoda, hogy ilyen nyúzottnak tűnsz.

– Köszönöm, viszont.

– Te sajnos nem mondhatsz ilyet nekem – mondta Cleo, és megkocogtatta az asztalát. – Tudod, a ranglétra meg ilyenek. Bíztunk benne, hogy velünk szilveszterezel.

– Igen, úgy volt, hogy hazajövök, de mindig olyan jó műsor ment a tévében…

– Michael!

– Bocs, de számomra ez nem a nagy vigasság időszaka.

– Hát mi a nagy vigasság időszaka az életedben, Michael?

Michael jól ismerte ezt a hanghordozást. Cleo akkor vetette be, ha egy ígéretes diákkal beszélt, aki nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Csakhogy ő, Michael már negyvenkét éves, és nem tanár-diák viszony van köztük, hanem baráti viszony! Többször is együtt nyaraltak, előbb négyesben, majd miután Anthony megszületett, ötösben…

Meghatotta, hogy Cleo gondoskodni próbál róla, de megalázónak is érezte. Az ablakra vándorolt a tekintete. Lentről, a játszótér és a sportpálya felől, kurjongatás és sikongatás hallatszott.

– Jól vagyok – mondta Michael. – Kellemesen telt a szünet, csöndben, békében.

Karácsony másnapján volt egy pánikrohama. Az apja sufnijában bújt el, amíg úrrá nem lett a szapora szuszogásán.

– Natashával beszéltél?

– Igen, huszonötödikén. Rövid, de kellemes csevej volt.

– Ő azt mondta, hogy olyan volt, mintha a börtönben látogatott volna meg, és rácson keresztül beszéltetek volna.

– Hát én már csak így csevegek.

– Oké. Csak tudni akartam, hogy minden rendben van-e nálad.

Michaelnél nem volt minden rendben, de nem hitte, hogy emiatt bárkinek is aggódnia kéne.

– Nincs semmi bajom – mondta. – Csak még nem állok készen a társas életre. Ez még nem büntetendő, ugye?

Cleo sóhajtott egy nagyot.

– Gyere át szombaton vacsorázni!

– Nem fog menni, bocs.

– És pénteken?

– Akkor sem. Korán indulok.

– Magányos gyalogtúra?

– Igen, elmegyek pár napra.

– Oké. Jövök én is!

Michael elnevette magát, majd közölte:

– Nem.

– Nyugi, nem ez a cipő lesz rajtam. És nem a te szörnyű szendvicseidet fogjuk enni, hanem…

– Én szeretek egyedül lenni.

– Jó, akkor majd lemaradunk egy kicsit, és a hátadnak kiabálunk. Igen, kiabálunk, mert hívunk pár embert!

– Én még nem állok készen erre.

– Szerintem meg de.

– Az szabályos, hogy egyszerűen… felülbírálsz valakit abban a témában, hogy mihez van kedve és mihez nincs?

– Ezt úgy hívják, hogy lelki gondozás.

Michael ismét az ablakra nézett.

– Hálás vagyok érte, de most nem kérném.

Cleo az íróasztala fölé hajolt. Érezte, hogy rés keletkezett a pajzson.

– Máskor viszont igen! – csapott le.

– Talán.

– Húsvét után, a tavaszi szünet második hetében. Teszünk egy szép, nagy túrát.

– Elképzelhető.

– Oké. Áll az alku.

– Áll az alku? Akkor is, ha én ezt nem akarom?

– Igen, akkor is. Összehozunk egy vidám kis csapatot, és elmegyünk valahová együtt.

– De te még csak igazgatóhelyettes vagy!

– Úgy, ahogy mondod: még. Csak idő kérdése. Akkor hát megszültük a döntést.

Az volt a bökkenő, hogy Cleo mindig mások jelenlétében látta a problémák megoldását, Michael viszont mások távollétére esküdött. Nagyra értékelte, és meg is hatotta, hogy Cleo ilyen kedvesen, igaz barátként segíteni próbál rajta, de nem szerette, ha rá akarnak erőltetni valamit.

– Rendben – sóhajtotta. – Majd ha már hosszabbak lesznek a napok.

Michael tudta, hogy ez, a Föld dőlésszöge és Nap körüli keringése folytán óhatatlanul bekövetkezik, de bízott benne, hogy addig kitalál valamit.

A diavetítés

Marnie-t bizsergető izgalom járta át, amikor lemondta a programot: már-már lebegett, mintha betépett volna. Alacsony intenzitású, kérészéletű mámor volt ez, és nyilván senki nem tekint vissza büszkén az olyan pillanatokra, amikor sikerült kihúznia magát valami alól, de most édes muzsika volt füleinek a saját szájából elhangzó, rövidke mondat: „Bocs, de nem fog menni.” Mintha megúszott volna egy vizsgát, amin aligha ment volna át.

Az ideális eset az lett volna, ha a másik fél mondja le a dolgot, de Marnie kész volt kezdeményezni az ilyen helyzetekben. Neki is sokat segített, akárcsak a színészeknek az érzelmes jelenetekben, ha meríteni tudott valami személyes élményből. Ezért volt az az első gondolata, hogy „Ez még jól jöhet!”, amikor december harmincegyedikén arra ébredt, hogy kapar a torka. Cleo barátnője ugyanis, aki igazgatóhelyettes volt egy yorki középiskolában, meghívta szilveszterezni, de felelőtlenség lett volna, ha útnak indul. Hiszen úgysem lenne szórakoztató társaság, és York olyan messze van… Igen, jobb lesz, ha itthon marad, és kiizzadja magából a kórt. Leheveredett hát a kanapéra, hogy élethűbben tudja játszani az ágyhoz kötött beteget, majd felhívta Cleót, és démonok által megszállt kisgyereket idéző, rekedtes hangon előadta, amit akart.

– Tudtam, hogy ez lesz – mondta Cleo. – Tudtam!

– Tudtad, hogy megbetegszem?

– Náthásan dünnyögni mindenki tud, Marnie.

– Hőemelkedésem van!

– Az csak a paplan melege.

– Vacogok, és… Miért kellek én oda, ha ilyen nyomi vagyok? Úgysem lennék jó társaság.

– Nem azért hívtunk meg, mert jó társaság vagy.

– Ó!

– Hanem azért, mert szeretünk, és mert fontos, hogy embereket láss magad körül. Túl sokat vagy egyedül.

– Nem az én hibám, hogy…

– Hogy gubbasztasz otthon, mint… mint Eleanor Rigby a Beatles-dalban, basszus!

– Cleo!

– Bocs, de tényleg nagyon szerettelek volna látni. És Anthony is.

Anthony Marnie keresztfia volt, akit szintén elhanyagolt.

– Én is szeretném látni őt meg téged is. De olyankor, amikor a legjobb formámat hozom.

– Nem kell, hogy a legjobb formádat hozd. Senkit sem érdekel a legjobb formád. Úgy kellesz nekünk, ahogy vagy.

– Ez kedves tőled.

– Hát nem? Micsoda nyálas duma! Mindjárt elhányom magam.

– Én is – mondta Marnie. – És épp ezért nem tudok menni.

– Rendben. Hát akkor BÚÉK, gondolom.

Mélységes csönd telepedett a szobára. Marnie nagyon szerette Cleót, az ő végtelenül jószívű, végtelenül hűséges, valamint roppant szenvedélyes barátnőjét, és bár megalázó, ha az embert leteremtik, tudta, hogy a rossz érzés helyét hamar átveszi a megkönnyebbülés. Engedett magának fürdővizet, és felbontott egy üveg bort.

Már megszövegezett pár vicces posztot az egyszemélyes otthoni fergetegpartijáról, de úgy tapasztalta, hogy ha humorizál a közösségi médiában, az rendszerint azt a reakciót váltja ki másokból, hogy jól van-e. Ezért inkább csak leselkedett a telefonján, azaz olvasgatta mások bejegyzéseit, és úgy érezte magát, mintha a lámpaoszlop alól bámulná az emeleti ablakot, amely mögött buli van.

Olyan erősen kötődött a színlelt betegségéhez, hogy az hamarosan valósággá vált. A torkából mintha lepattogzott volna egy-egy apró szilánk, és édeskés, fémes íz tolult a szájába, majd tompa fájdalom áradt szét a testében. Márpedig egy program lemondása csak akkor okozhatott örömöt, ha úgy érezhette, hogy jobban múlatja az időt, mint azok a szerencsétlen hülyék, akik megerőltették magukat, és már nem érezhette úgy. Koccintásra emelte a félliteres vizespoharát, bevett két paracetamolt meg egy altatót, és negyed tizenegykor már be is bújt az óriás virágprésként ráboruló, súlyozott takaró alá.

Éjfélkor átlyuggatták az álom védőburkát a városszerte pukkanó petárdák, és az új esztendő első órái a láz ködének leple alatt csordogáltak el. Marnie arról fantáziált, hol lehetne most, ha igent mond az újabb nem helyett. Már látta is magát Cleo konyhájában, ahol élénk, sziporkázó csevejt folytat egy jóképű férfival, aki hunyorít a mélybarna szemével, és a fogazata talán nem egészen hibátlan, de jobb is így. „Kiugrunk egy percre?” – kérdezhetné a férfi, mondván, hogy zavarja a fényözön, és talán még egy cigit is lejmolnának valakitől, hogy együtt szívják el, mint valami nyálas, gagyi filmben. A férfi ezután érdeklődhetne, hogy hánykor megy holnap a vonata, és ő azt felelné, hogy nem rohan sehová, pedig egy bizonyos járatra szólna az előre megváltott, olcsó jegye, és az útiköltségen még most, fantáziálás közben is görcsölt. Aztán feltenné a kérdést: „Hogy lesz az emberből fadoktor?”, és itt jönne az, hogy a férfi odahajol, és megcsókolja.

Hát igen, ez a baj az alternatív forgatókönyvekkel: tele vannak efféle, kínosabbnál kínosabb baromságokkal. A Marnie által választott univerzumban pedig két óra tizenötöt mutatott az ébresztőóra, és ő befúrta lázas testét az ágy hűsebb oldalába. Egyszer látott egy dokumentumfilmet a mentőszolgálatról, amelyben elmeséltek egy hátborzongató sztorit az öregemberről, aki az elektromos takaró alatt lelte halálát, miután napokig fődögélt szép lassan, takaréklángon. Vajon mire lenne képes az ő súlyozott takarója, ha kapna egy kis időt? Lehet, hogy kilapítaná, és amikor rátalálnának, ott heverne kezét-lábát szétvetve, mint az a dinószerű ősmadár, az Archaeopteryx? És egy tűzoltó végül összetekerné, mint a jógaszőnyeget, majd a hóna alá csapná, és kivinné…

Miután rávirradt újév napja, a kanapén vacogó Marnie bekapcsolta a tévét. Meglepetten látta, hogy a tévéokosítója összerakott a fotóiból egy „Micsoda év!” című, önironikus diavetítést, amelyben szerepelt a sütőt megvilágító égő, a „kiadós lencseleves” receptje, egy benőtt szőrszál, a tajszáma, egy kipurcant cipő lifegő talpa, a vállát ékesítő anyajegy, egy gázóraállás, egy nyugta a vegytisztítóból, valamint a zöld üvegszilánk, amit a salátában talált egyszer. Aztán jött újra a kis égő a sütőből, és a diavetítést Carole King You’ve Got a Friend című dala festette alá.

Újévi fogadalom: az idén nem ilyenek lesznek a fotók! Nem lesz több önszuggerált betegség, kényelmes bekuckózás, oxigént elszívó gyertya, határt nem ismerő énidő. Inkább másokra lesz gondja: újraéleszti a régi barátságokat, és köt újabbakat, meg fejest ugrik a másokkal való törődés kusza, szövevényes világába.

Az ilyen fogadalmakat többnyire hamar kikezdi az idő vasfoga, de ez valahogy nem tágított olyan könnyen, és amikor Cleo ismét telefonált, hogy elhívja valahová, a változás iránti vágy és a változatlanság iránti igény közt vívódó Marnie habozott egy kicsit. Háromnapos gyalogtúra idegenekkel… Pont az a fajta, potenciálisan iszonytató élmény, amire szüksége van! Képzeletben úgy döntött, hogy majd fontolgatja egy kicsit a dolgot, a valóságban viszont kicsúszott a száján, hogy „Igen”.