Maszlag Fanni

ÚJRAGONDOLT ÖRÖKSÉG

Hagyományos női szerepek és a roma nők identitása a változó világban

Budapest, 2025

Maszlag Fanni: Újragondolt örökség: Hagyományos női szerepek és a roma nők identitása a változó világban

© Maszlag Fanni, 2025

© MCC Press Kft., 2025

A borító Adobe Stock fotó felhasználásával készült.

Jelen kötet a Mathias Corvinus Collegium posztdoktori könyvkiadási programjának keretében készült.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-113-5 (print)

ISBN 978-963-644-130-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: Gáspár Kata

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

Etnikai örökség

Tudományos gyökerek

A magyarországi cigányság besorolása

Kutatási kérdések

Identitásváltozás és generációs tanulságok

Utószó

Az út nem itt ér véget…

Képmelléklet

Felhasznált irodalom

ELŐSZÓ

Jó pár évvel ezelőtt, amikor belekezdtem a doktoranduszképzésbe, furcsa érzések fogtak el, amikor arra gondoltam, hogy a „nagy művemet” egyszer majd a szakma legjobbjai fogják olvasni és bírálni. Most pedig úgy hozta az élet, hogy egy sokkal szélesebb közönséggel is megoszthatom a gondolataimat, a tapasztalataimat, és bemutathatom a cigányság és benne jómagam identitáskeresésének útját. Nem kis munka és nehézség egy tudományos jellegű írást átformálni úgy, hogy közérthető legyen, és hogy azt, amit én és a közösségem természetesnek veszünk, másnak is úgy adjam át, hogy ő is a sajátjának érezze. Remélem, valamelyest sikerül a könyvben bemutatott élethelyzeteken keresztül ezt megvalósítanom, felkeltenem az olvasó figyelmét, kíváncsiságát, és elérnem, hogy még többet meg akarjon tudni a roma nőkről, a női szerepekről és az identitás változásáról a különböző generációkban. Hiszem, hogy az itt bemutatott élethelyzetek, történetek tanulságosak és új információkkal gazdagítanak. A hazai cigányságról szóló publikációk többsége nem a cigányság szemszögéből íródik, ezért fontosnak tartom, hogy a saját közösségünk szemszögéből is bemutassam a mi világunkat. Ha megkérdezné valaki tőlem, hogy „ki vagyok, mi vagyok”, akkor azt mondanám: magyar szociológus roma nő vagyok. Nem tartom magam a romák szószólójának, de mindig igyekszem ezen a szemüvegen keresztül is megmutatni a világot, a látott és kapott információkat pedig állandóan próbálom a legobjektívebben kezelni. Épp ezért e két nézőpont összegződik ebben a könyvben.

A családomban az egyetemi továbbtanulásnak nincsenek nagy hagyományai, jól tudom, hogy kiváltságos vagyok. Emiatt odafigyelek arra, hogy megőrizzem azoknak a dolgait, emlékeit, világlátását, akiknek nincs hozzáférésük vagy kiváltságuk ahhoz, hogy elmeséljék az életüket és megosszák a tapasztalataikat.

Kinek szól a könyv, és miért is szerettem volna, hogy könyv formájában megjelenjen a disszertációm? – adódik a kérdés. Természetesen azért, mert fontosnak tartom, hogy még többen megismerjék a roma nőket, a roma kultúrát és hagyományokat. Úgy gondolom, hogy nemcsak új ismeretekkel, új gondolatokkal gazdagodhat az olvasó, de egy kicsit jobban megismerheti a cigányság világát, a nők életét, identitását és megküzdési stratégiáit. Munkám igyekszik nemcsak a jelen pillanatra reagálni, de állandó, biztonságos teret – otthont – teremteni a roma nők számára is.

Sokan, sokféleképpen támogatták a kutatómunkám, ugyanis a könyv egy majdnem öt évig tartó kutatás eredménye. Ezúton szeretném megköszönni azoknak, akik segítették e könyv létrejöttét. Hálát adok a Jóistennek, hogy erőt és kitartást adott nekem az évek alatt. Köszönöm a családomnak a rengeteg támogatást, biztatást, és hogy hittek bennem; köszönöm nekik, hogy mindvégig kiálltak mellettem – nélkülük nem készülhetett volna el ez a könyv.

A legnagyobb köszönettel és hálával témavezetőmnek, prof. dr. Csoba Juditnak tartozom. Türelme, tanácsai, iránymutatása, szakmaisága és nem mellesleg barátsága óriási segítség volt a mű elkészítésében. Állandó ösztönzése nélkül ez a munka még nem lenne kész. Munkássága, szakmaszeretete és embersége igazi példa előttem. Örülök, hogy az ő páratlan és meghatározó szakmai munkájából meríthetek.

Nagy hatással volt a könyvre és társadalomtudományi gondolkodásomra Krémer Balázs. Hálával és köszönettel tartozom neki, hogy inspiráló ötleteivel, gondolataival segítette kutatói pályám kibontakozását. Ezúton is szeretném mély tiszteletemet kifejezni személye előtt. Örökké a szívemben fogom őrizni közös emlékeinket, drága Barátom!

Végül köszönetet szeretnék mondani azoknak a roma nőknek – különösen Rézműves Gyöngyinek –, akik vállalták, hogy elkísérnek engem erre a néha nehéz, fáradságos, de mindenképpen boldog utazásra. Bízom benne, hogy könyvemmel kifejezhetem tiszteletemet segítségük és munkásságuk iránt.

Maszlag Fanni

BEVEZETÉS

A modern kori Európában napjaink felgyorsuló gazdasági és társadalmi átalakulása számtalan területen hozott változást a társadalom életében. Módosultak az iskoláztatási, gyermekvállalási, munkavállalási szokások, de a hagyományos nemi szerepek is. A változások a többségi társadalom mellett a társadalomban élő cigány csoportok életében is jelentős átalakulást eredményeztek. Jóllehet a cigányok[1] körében a modernizációs folyamat később indult, és a hatások lassabban alakultak ki, de a megkésett modernizáció hatása ma már kétségkívül tapasztalható körükben. A rendszerváltás előtt a cigány hagyományok erőteljes őrzése, az intézményekhez való korlátozott hozzáférés – különösen a nők esetében – lassította a szerepek változásának folyamatát. A kisebbségi csoportoknál ugyanakkor a – cigányokra irányuló – formális és informális mechanizmusokban tetten érhető kényszerasszimilációs törekvések ellenkező irányú hatást váltottak ki, és felgyorsították a cigány nők szerepeinek, életstratégiáinak, identitásának alakulását. Egyre többen jelennek meg az oktatási intézményekben, illetve nyolcórás, olykor megterhelő fizikai munkát igénylő munkahelyeken, hogy valamelyest hozzájáruljanak a családi kasszához.[2] A megjelenésük az oktatási intézményekben a cigány nők körében is kitolta az első gyermek születésének idejét, kevesebb gyermeket vállalnak és megindult egyfajta integráció a munka világába. Ezeket a változásokat a cigány közösségben írott, íratlan szabályok, normák, értékek biztosítják, amelyek biztonságot és kiszámíthatóságot teremtenek.

Egy társadalmi integrációt vagy dezintegrációt önmagában nem lehet értelmezni, azt mindig az adott történelmi korszak és annak intézkedései tükrében kell vizsgálnunk.[3] A cigányok integrációjához elengedhetetlen, hogy egyéni, intézményi, kapcsolati szinteken megvalósuljon a társadalmi újratermelés.

Az államszocialista gazdaságot, amelyet leginkább a teljes foglalkoztatottság jellemzett, a tömeges és tartós munkanélküliség váltotta fel. A piacgazdaság kialakulása egyrészt megváltoztatta a nők munkaerőpiaci helyzetét,[4] másrészt egy szempillantás alatt tette semmissé a cigányok addig elindult társadalmi integrációját. A cigány nőknek ebben a kettős erőtérben kellett újraszervezni életüket, identitásukat, és alkalmazkodniuk kellett a változásokhoz.[5]

A cigány családokban a nők tradicionálisan betöltött elsődleges feladata a család, a férj és a gyerekek gondozása, kiszolgálása volt. Mindemellett a nőknek kiemelt szerepük volt a cigány hagyományoknak és a kulturális értékeknek a továbbadásában is.

A különböző tudományterületeken – irodalom, művészet – a többségi társadalom előtt a cigány nő képe rongyos ruhák viselőin keresztül egészen a büszke, szenvedélyes, csábító és veszedelmes nő képéig terjed. Éppen ezért a legtöbb nemzetben két szélsőséges kép alakult ki a cigány nőket illetően: egyrészt a gyanús, piszkos kolduló asszony képe, aki a társadalom rendjén kívül helyezkedik el, másrészt pedig szorgos, családjáról gondoskodó, titokzatos cigány nő.

A globalizáció és modernizáció[6] beszivárgása a tradicionális közösségekbe nemcsak egyéni szinten alakítja át a cigány nők életét, hanem megváltoztatja a társadalmi integráció kereteit, a kultúraátadás és a szocializáció módját, miközben új tartalmakkal tölti fel a cigány kultúra kifejezést, valamint a közösség értékkészletét. A változó környezetben új jelentést kapnak a hagyományok, változik a kultúraátadás formája, s mindezzel együtt formálódnak a közösség mindennapjait meghatározó értékek is. A változás folyamata természetesen nem jelenti a cigány tradíciók, hagyományok végleges eltűnését, sokkal inkább a meglévők mellett a nemzeti értékek, magatartásminták és identitásváltozatok párhuzamos megjelenését. A cigány nők szerepe ebben az átalakulási folyamatban a kisebbségi csoport integrációja során meghatározó lehet. Ők biztosítják egyfelől a tradíciók továbbvitelét, ugyanakkor ők a kezdeményezői a változásoknak is. Különösen érdekes ennek a kettős szerepnek az alakulását vizsgálni a cigány nők három generációjának életében, s arra keresni a választ, hogy a hagyományok őrzése, illetve azok feladása milyen mértékben segítette vagy éppen akadályozta a cigányok társadalmi integrációját az elmúlt évtizedekben.

Az értékek és kulturális minták átadásában, a felnövekvő generáció társadalomba való illesztésében valamennyi társadalomban – így a cigány közösségekben is – a nőknek kulcsszerepük van. Nem egyszerű azonban ennek a szocializációs szerepnek a betöltése akkor, amikor a környezeti változások alapvetően átalakítják a cigány nők közösségekben betöltött szerepét is. Nincs könnyen elsajátítható recept arra, hogy az értékek és kulturális minták átadása során milyen mértékig ragaszkodjanak az etnikai identitás megőrzését garantáló értékekhez és hagyományokhoz, illetve mennyire vállalják fel a modernizáció által kínált új integrációs modelleket, amelyek ugyanakkor a közösséghez való tartozás kötelékeit gyengítik.

A cigány nők kultúra- és értékközvetítő szerepe mindemellett azért is kulcsfontosságú napjainkban, mert a kisebbségi csoport sikeres társadalmi integrációja nem kismértékben rajtuk múlik.[7] Ők garantálhatják egyfelől a többségi társadalomtól megkülönböztető, de a közösséghez való tartozást kifejező tradíciók továbbvitelét, másfelől ugyanakkor a többségi és a kisebbségi csoportok között társadalmi változások kezdeményezői, előidézői is lehetnek annak függvényében, hogy ők maguk milyen modellt követnek. A mai globalizált világban a cigányságnak egyre nehezebb azonosulnia saját kultúrájával, ugyanis, ha mindenki a világkultúra része, nehéz meghatározni a saját kulturális gyökereket, amelyek a közhelyeken túlmutatnak. Továbbá nehéz azonosulni egy olyan identitással, amelyet számos stigma övez. Ezért érdekes, hogy a generációk milyen mértékig vállalják fel a stigmákhoz kötött tradicionális identitást, vagy hogyan alakítanak maguknak új, stigmamentes identitásdimenziókat, elemeket.

Kutatásomban szerettem volna megnézni, hogy a cigány nők három generációja mit tekint a cigány kultúra fontos részének, hogyan jellemeznék a cigányságot meghatározó főbb attribútumokat, illetve beszélhetünk-e különbségekről a többségi társadalom és az általuk fontosnak tartott cigány jegyek, dimenziók tekintetében. Elképzelhető-e, hogy az egyes generációkon belül a nyelvet, viseletet, családon belüli szerepeket, mint a cigány etnikai csoport megkülönböztető karakterjegyeit, elvetik, kevésbé tartják már fontosnak.

Az etnikai identitás itt használt fogalmát egy norvég antropológus[8] által kidolgozott elméletre támaszkodva alakítottam ki, amely szerint az identitás állandó változásban van. Nem egy eleve adott dologról beszélhetünk, hanem más etnikumokkal való interakciók folyamatában jön létre és folyamatosan változik. Az etnikai identitás egyrészt a közösség által a külvilág felé kialakított „társadalmi önkép”, másrészt a tagok felé közvetített erkölcsi, viselkedési, szokásbeli normarendszer. Az állandó visszacsatolások során változhat az önkép, amit persze a közösségen kívüli elvárások is befolyásolhatnak. A cigány nők három generációját teljesen más külső strukturális hatások érték és érik, amelyek folyamatosan változtatják az egyének identitásképét.

Az etnikai identitást tehát úgy közelítjük meg, mint szabad választási lehetőséget az egyén részéről, hogy mennyire szeretné önmagát az adott etnikai csoporttal azonosítani.[9] Ha egy személy elköteleződik egy csoport mellett, még nem jelenti azt, hogy annak megfelelően is viselkedik, és részt vesz az etnikai csoport mindennapi életében. Ha viszont viselkedés szintjén is megjelenik az elköteleződés az identifikáció terén, annál konzisztensebb az etnikai identitás.

A kutatásom kiindulópontja, hogy az eltérő strukturális hatások különböző identitásmintázatokat eredményeznek a cigány nők egyes generációiban. Kutatásom legfőbb célja megismerni azokat a dimenziókat, amelyek mentén a legkorábban végbementek a változások, és beazonosítani új vagy eddig kevésbé hangsúlyos etnikai identitásdimenziókat. A tanulmányom három kelet-magyarországi tradicionális, zárt közösséget alkotó településen élő cigány nők identitásmintáit vizsgálja három generáció metszetében. Elemzésem fókuszában az a kérdés áll, hogy az egyes identitásstratégiák hogyan segítik vagy hátráltatják a cigányság társadalmi integrációját.

A cigány nőkkel kapcsolatos hazai és nemzetközi[10] kutatások általában a reprodukciós magatartást állítják középpontba, vagy antropológiai, néprajzi aspektusból mutatják be a vizsgált személyeket, csoportokat. A legtöbb esetben ezek a kutatások kvantitatívak, természetesen kvalitatív kutatásokkal kiegészítve.[11] A kvalitatív kutatások például azokat a döntési mechanizmusokat mutatják be, amelyek mentén megismerhetjük, milyen identitásstratégiát választanak az egyes generációkban a cigány nők.

Az eddigi kutatások közül kevés olyan van, amelyik csak a cigány nők etnikai identitására fókuszálna. A kutatásom erre a hiányra is reagálni kíván.

Jóllehet a könyvem tradicionális cigány nőket vizsgál, külön nem tér ki a gender- és interszekcionálitás[12] elméletekre – ugyanis az interszekcionalitás kérdését nem gondolom relevánsnak a kutatott célcsoport viselkedési szokásai, identitásmintáinak alakulása esetében.

A könyv négy nagyobb részből áll. Mivel egy kisebbségi csoport identitását vizsgálom, az elméleti részben magát az etnikai identitást értelmezem, majd a második részben a téma hazai és nemzetközi szakirodalmára támaszkodva rajzolom meg a vizsgálat szempontjából fontos elméleti keretet, vizsgálati dimenziókat. A harmadik részben a vizsgálat során alkalmazott módszert, a kutatás helyszíneit és a célcsoport legfontosabb attribútumait ismertetem. Az elemzési, negyedik részben a cigány nők három generációja mentén mutatom be az elméleti részben felvázolt identitásdimenziókban végbement változásokat. Továbbá ez a fejezet tartalmazza a kutatás eredményeit, következtetéseit, szociológiai vonatkozásait és a témára vonatkozó egyéb lehetséges kutatási irányokat.

A téma aktualitását az adja, hogy a társadalmi összetétel változása a kisebbségi csoportok életében is megmutatkozik, illetve a folyamatos társadalmi és gazdasági átalakulások identitásra gyakorolt hatásának vizsgálata elengedhetetlen az etnikai identitás és az integráció összefüggéseinek elemzésekor. A kutatás újdonsága a tradicionális cigány nők három generációjának párhuzamos vizsgálata kvalitatív kutatási módszerrel az identitásváltozások és generációs identitásmintázatok feltérképezése érdekében.

ETNIKAI ÖRÖKSÉG

Az emberek különleges képletei

Ha az etnikai hovatartozás alapstruktúráját tisztán szeretnénk látni, és alapos, mély ismereteket akarunk kapni az etnikai összetartozás jelenségéről, akkor mindenekelőtt tisztázni kell, mit is értünk etnikai csoport alatt, illetve milyen speciális tulajdonságok jellemzik a vizsgált etnikai csoportot. Mit tartalmaz az összetartozás élménye, milyen feltételek mentén vallja az adott etnikai csoport tagjának magát az egyén?

Az etnikai csoport és az identitás fogalma szorosan összekapcsolódik az egyének életében. Amikor az etnikai csoport fogalmát meghatározzuk, akkor emberek olyan csoportjára utalunk, akik ugyanazt a kultúrát használják, vagy olyan emberek leszármazottai, akik esetleg nem osztják ezt a kultúrát, de azonosítják önmagukat ezzel az csoporttal.[13]

Az etnikai csoportok objektív dimenziói közé tartoznak a közösségi intézmények vagy szervezetek, az a tény, hogy leszármazottaik és őseik vannak a kulturális átadás és az identitás kialakításának középpontjában, valamint, hogy létezik a kulturális viselkedés „forgatókönyve”: szokások, rituálék és előítéletek, amelyek a kultúra tartalmát és továbbadását biztosítják és viselkedési mintákban nyilvánulnak meg. Az etnikai csoportok számos kulturális jegyet hordoznak magukban, amelyek mentén azonosíthatjuk őket. A kultúrahordozó egységet feltételező nézet mellett a kutatók egyik része az etnikai csoport társadalmi csoport státuszából indul ki. Mások – elutasítva az egyoldalú közelítéseket – a kulturális és a társadalmi csoportjelleg fontosságát hangsúlyozzák a fogalom meghatározásánál.

Az etnikai csoportokat olyan csoportokként képzelhetjük el, amelyek könnyen megkülönböztethetők másoktól, mert saját történelmük és kultúrájuk van, ami összeköti őket. Ezek a hagyományok hosszú múltra nyúlnak vissza, és bár az idők során néha változnak, a lényegük megmarad. Például, egy népcsoport lehet, hogy régi ünnepeket tart meg, amelyek már évszázadok óta léteznek, és ez összetartja őket. Az ilyen csoportok tagjait elsősorban az határozza meg, hogy milyen múltbeli hagyományokhoz tartoznak, nem pedig az, amit éppen csinálnak.

Az etnikai csoportoknak is úgyanígy van egy közös nyelvük, vallásuk vagy más szokásaik, de az is fontos, hogy miként viselkednek más csoportokkal szemben. Például, ha egy csoport mindig együtt ünnepli a saját hagyományait, de a többieket kizárja ezekből, ezzel is hozzájárul a megkülönböztetéshez. Az etnikai csoportok jellemzői idővel változhatnak, és ezek a változások meghatározhatják, hogy éppen milyen etnikai határokat érzékelünk.

Az is előfordul, hogy egy csoport saját magát a közös szokások és jelképek alapján határozza meg. Ilyenek lehetnek a csoporthoz tartozó viseletek, ételek vagy egyéb kulturális elemek, amelyek másokkal szemben megkülönböztetik őket. Ezek az apróbb szimbolikus dolgok is hozzájárulnak ahhoz, hogy egy etnikai csoport hogyan érzi magát különállónak.

Egy etnikai csoport tehát abban különbözik a többiektől, hogy saját hagyományokat ápol, mint például a közös nyelv, vallási hiedelmek vagy a közös őstörténet. Ezek biztosítják, hogy a csoport hosszú ideig fennmaradjon, és az egyes generációk továbbvigyék ezeket a szokásokat.[14]

Az etnikai csoportok meghatározása arra utal, hogy ezek az emberek közös tulajdonságokkal – közös eredettel, történelmi múlttal, hasonló szokásokkal, vallással és nyelvvel – rendelkeznek. Ezek a közös dolgok összekötik a csoport tagjait, és kialakítják bennük az összetartozás érzését. Az etnikai közösségek nemcsak külső, objektív dolgokban (nyelv, vallás) hasonlítanak, hanem közös belső érzések és a hovatartozás tudata is jellemző rájuk. Egy etnikai csoport tagjai úgy érzik, hogy együvé tartoznak, és ez az érzés megerősíti az identitásukat.

A csoportok közötti különbségeket sokszor a történelem és a kultúra határozza meg, de az is fontos, hogy a tagok hogyan látják magukat. Például egy csoport tagjai lehet, hogy a közös nyelvükre és vallásukra büszkék, és ezáltal tartják fenn saját identitásukat. Az etnikai csoportok létrejöttéhez hozzájárulhatnak külső tényezők is, mint a földrajzi különbségek vagy a társadalmi helyzetek, hiszen ezek alapján alakul ki, hogy egy csoport hogyan látja önmagát és másokat.

Az etnikai identitás akkor válik fontossá, amikor egy csoport tudatosan kifejezi magát, például öltözködési vagy viselkedési szokásaival. Ezek az elemek segítenek a csoportnak elkülönülni másoktól. Az is előfordulhat, hogy a csoportok közötti kapcsolatok változnak, például ha békés viszonyban élnek egymás mellett, akkor könnyebb az integráció, ha pedig ellenségesek, akkor inkább elszigetelődnek egymástól.

Az etnikai csoportok tehát mindig viszonyban vannak más csoportokkal, és identitásukat nagyrészt az határozza meg, hogy miben különböznek a többiektől. Az ilyen csoportok jellemzői azonban az idők során változhatnak, például a modern társadalmakban már nem feltétlenül a nyelv vagy a vallás a legfontosabb megkülönböztető jegy, hanem inkább a politikai vagy gazdasági érdekek alakítják a csoportok identitását és kapcsolatait.[15]

Amikor a magyarországi cigány etnikai csoportról beszélünk, akkor a magyar többségi társadalmon belül élő, származását tekintve eltérő etnikai csoportot kívánjuk jellemezni. A magyarországi cigány etnikum egy olyan csoport, amelynek vannak jellegzetes önmeghatározó jegyei, lényeges elemei, mint például a közös kultúra, a csoport nyelve, megnevezése, értékei, normarendszere.

A cigány etnikai csoport – mint minden más etnikai csoport – a más csoportokkal történő folyamatos interakciók során kihívásoknak van kitéve, és a társadalmi változások, politikai kontextusok függvényében változik. Kisebbségként, a többségi társadalommal való évszázados együttélés eredményeként vannak bizonyos elemek, tradícióegyüttesek, amelyek az idők folyamán előtérbe kerülnek, vagy éppenséggel gyengülnek, és már nem lesznek egyértelmű jegyei a többségtől való elkülönülésnek. Ilyen például a nyelv, a tradicionális viselkedésminták vagy a történelmi megítélés. Ugyanakkor túlélési stratégiai funkciókat és a csoportkohézió alapjait képezik a többségtől eltérő kulturális tradicionális elemek reprezentációi. Az egyének a legtöbb esetben több kulturális közösség tagjai, és egyszerre vallják magukat eredeti etnikai közösségük és egy nemzeti közösség tagjának. Ez a több irányba mutató kulturális kötődés több jelentéssel bíró identifikációs bázist is biztosít az egyének számára.[16] Egy amerikai szociálpszichológus szerint:[17] „A csoport vonzereje nem pusztán a csoporthoz tartozás tényében rejlik, hanem abban, hogy a csoporthoz tartozás révén bizonyos előnyökre lehet szert tenni.”

Látható tehát, hogy az etnikai csoport meghatározásának számos megközelítési módja van. Jóllehet néhány elmélet eltér egymástól bizonyos pontokban, azonban mind elismeri, hogy mind az objektív kulturális, mind a szubjektív jegyek szükségesek az etnikai csoportok meghatározásához. Ezek a meghatározó jegyek azonban szigorúan az idődimenzió terminusában vizsgálandók. Az etnikai csoport definíciója ennek értelmében:

közös tulajdonságokkal, habitusokkal, közös eredettel és származással, közös történelmi múlttal, hasonló pszichológiai normákkal, közös vallással és közösen birtokolt nyelvvel rendelkező emberek csoportosulása.

Az etnikaicsoport-tagság elválaszthatatlan az identitás kérdésétől, mivel az etnikai csoport biztosítja az egyénnek az identitás megélésének és megjelenítésének helyét, illetve a szubjektív azonosulás az objektív szimbolikus alakzatokkal erősíti a csoporttagság vállalásának lehetőségét, így a csoporttal való azonosság érzését is.[18] Ily módon kerül kapcsolatba egymással az etnikai-csoport-tagság és az identitás. A csoporttagság felvállalása ugyanakkor szubjektív döntés, amit fontos figyelembe venni, mivel a csoportidentitást a csoport manifesztálja, és az teszi lehetővé az egyéneknek ez ebben való részvételt.

ETNIKAI IDENTITÁS

A különleges képletek bemutatása

Az etnikai identitás egy dinamikus, sokdimenziós konstrukció, amely az etnikai csoport tagjainak identitására, öntudatára utal.[19] Nem egy rögzített kategória, hanem inkább az én és az etnikai háttér folyamatos, dinamikus megértése. Az etnikai identitás folyamatosan bővül, új tartalmakkal töltődik fel, és annak tükrében módosul, ahogy az egyének tudatára ébrednek az etnikai csoportok közötti különbségeknek, és megpróbálják megérteni etnikumuk jelentését a nagyobb, tágabb környezetben.[20] Pataki Ferenc szociálpszichológus szerint az etnikai identitás nem egy statikus kategória, hanem különböző dimenziók mentén – generációk között, egy új kultúrában, az életkor előrehaladtával, az idő múlásával – változik.

Az etnikai identitásnak nincs széles körben elfogadott meghatározása. A témában folytatott empirikus kutatásokat az jellemzi, hogy nincs következetes és módszeres megközelítésük. Már maga a „személy” fogalma is kultúránként változik, akárcsak az identitásé.[21] Az etnikai identitás szinte minden meghatározása azonban összeköti az etnicitást a származással és a kultúrával, bár különböző módon. A történelemnek komoly jelentősége van az etnikai kisebbségi identitás és az etnikumok közötti kapcsolatok kérdéseinek megértésében. A múlt kollektív reprezentációi nemcsak a jelent alakítják, hanem befolyásolják a jelenlegi állapotokat, észleléseket és viselkedést is.[22]

Széles körben tehát az „etnikai identitás” az egyén önérzetére vonatkozik, egy adott etnikai csoporthoz való tartozást jelent.[23] Bár a kifejezés néha egyszerűen csak az öncímkére vagy a csoport hovatartozására, az etnikai identitásra utal, ugyanakkor mégis úgy tekintenek rá, mint ami különféle szempontokat ölel fel, beleértve az önazonosítást, a csoporthoz tartozást, az elkötelezettség és a közös értékek érzését, valamint a saját etnikai csoporthoz való hozzáállást.

Az etnikai identitás vizsgálatakor tehát számos olyan nehézséggel kell szembenézni, amely nemcsak a kérdés multidimenzionális jellegéből, hanem a fogalom megközelítésének módjából is adódik. Emellett az etnikai identitás mérésével kapcsolatban is számos módszertani megközelítéssel találkozhatunk.[24]

Az etnicitás mibenlétével kapcsolatos zavart gyakran az etnikai csoportok és az etnikai identitások megfelelő tipológiájának hiánya eredményezi. Bármilyen jelenség osztályozásánál fontos figyelembe venni azokat a tulajdonságokat, amelyek befolyásolják az etnikai csoportok közötti viszonyokat, valamint az eltérő etnikai háttérrel rendelkező emberek közötti kapcsolatok alakulását.[25]

Az etnikai identitás nemzedékről nemzedékre való megtartása nem feltétlenül jelenti mind külső, mind belső aspektusainak vagy az egyes szempontok összes alkotóelemének megtartását ugyanolyan mértékben. Egyes elemek jobban megmaradhatnak, mint mások, más elemek pedig egyáltalán nem maradnak meg. A különböző generációk tagjai akár szubjektíven azonosulhatnak etnikai csoportjukkal az etnikai nyelv ismerete, az etnikai hagyományok gyakorlása vagy az etnikai szervezetekben való részvétel nélkül is. Vagy fordítva: gyakorolhatnak néhány etnikai hagyományt anélkül, hogy erősen kötődnének a csoporthoz. Továbbá a külső identitás ugyanazon összetevői különböző szubjektív jelentést nyerhetnek ugyanazon etnikai csoporton belüli különböző generációk, etnikai csoportok vagy más alcsoportok számára. Éppen ezért nem szabad azt feltételezni, hogy egy generáció által megtartott etnikai identitás azonos típusú vagy formájú identitással rendelkezik, mint amelyet a korábbi generációk megőriztek. Illetve a különböző identitásdimenziók és a kötődés ereje az egyes dimenziók mentén generációk között is eltérő lehet.

Egyéni szinten az etnicitás olyan szociálpszichológiai folyamat, amely az egyénben a csoporthoz tartozás és az identitás érzetét kelti. Az etnikai identitás úgy határozható meg, hogy a személyek etnikai származásuk miatt pszichológiailag egy vagy több társadalmi rendszerhez sorolják magukat, és másokat úgy érzékelnek, mint akik osztoznak ezeken a rendszereken. Etnikai származás alatt tehát azt értjük, hogy a személy egy etnikai csoportban szocializálódott, vagy ősei – valódi vagy szimbolikus – tagjai voltak a csoportnak.[26] A közösséghez és a társadalomhoz való viszonyulás nemcsak pszichológiai, hanem társadalmi jelenség is abban az értelemben, hogy a belső pszichológiai állapotok objektív módon fejezik ki magukat olyan külső viselkedési mintákban, amelyeket mások megosztanak. Így az egyének belső terekben helyezkednek el, egyik vagy másik közösségben az elme, az érzések – például az öndefiníciók – vagy a közelség érzése által, és kívülről, az ilyen lelki- és érzésállapotoknak megfelelő magatartással.[27]

A különböző kulturális minták szerinti viselkedés tehát az identitás kifejeződéseként és jellegének jeleként tanulmányozható.

Az etnikai identitásnak vannak külső és belső aspektusai. A külső szempontok közé tartozik az etnikai nyelv használata és a hagyományok gyakorlása, a részvétel etnikai alapú személyes hálózatokban (például a családban és a baráti körben), valamint az etnikai intézményekhez (egyházakhoz, iskolákhoz, vállalkozásokhoz vagy médiához) kapcsolódó szervezetekben való aktív részvétel. Ide sorolhatjuk továbbá a részvételt önkéntes etnikai egyesületekben (klubokban, ifjúsági szervezetekben), valamint az olyan etnikai eseményeken való részvételt is, mint a gyűlések, bálok, piknikek, koncertek és nyilvános előadások.[28]

Az etnikai identitás belső vonatkozásai attitűdökre, érzésekre, „képekre”, ötletekre utalnak.[29] Az identitás belső aspektusainak legalább három típusát különböztethetjük meg: kognitív, erkölcsi és affektív. Ezek természetesen összekapcsolódnak a külső viselkedéssel.

Nem szabad ugyanakkor azt feltételezni, hogy empirikusan a két típus mindig függ egymástól, ugyanis egymástól függetlenül is változhatnak. Egy etnikai csoport harmadik generációjához tartozó személy például magasabb szinten tarthatja meg a belső, mint a külső identitást meghatározó elemeket.

Módszertanilag a belső és a külső identitásdimenziók közötti különbség közvetlen vagy közvetett megfigyelhetősége az egyik döntő elem. A kutatás objektív dimenziói a tényként megfigyelhető jelenségek: az intézmények létezése, beleértve a rokonságot és származást, valamint az egyének nyílt viselkedési mintái. A szubjektív dimenziók ugyanakkor olyan attitűdök, értékek és előítéletek, amelyek jelentését a kommunikációs folyamat összefüggésében kell értelmezni.

Mindemellett különbséget kell tenni további külső és belső szempontok alapján is. A külső karakterek mindig valamilyen kulturális és társadalmi magatartásra utalnak, míg a belsők képekre, ötletekre, attitűdökre, érzésekre. Ezek természetesen kéz a kézben járnak a külső viselkedéssel, azonban nem mindig függnek egymástól, egymástól függetlenül is változhatnak.

Az identitás kognitív dimenziója tartalmazza egyrészt az önképeket, másrészt a csoport képeit. Ezek lehetnek önmagára vonatkoztatott, vagy a csoport sztereotípiái, és mások által észlelt sztereotípiák önmagukra vagy a csoportra vonatkozóan. Ez magában foglalja a csoport örökségének és történelmi múltjának ismeretét is. Ez az ismeret nem feltétlenül terjedelmes vagy objektív. Inkább a kiválasztott szempontokra, eseményekre vagy történelmi személyiségekre összpontosít, amelyek fókuszáltan szimbolizálják a csoport tapasztalatait, és amelyek így örökséggé váltak. Végül a kognitív dimenzió magában foglalja a csoport értékeinek ismeretét, mivel ezek a csoport örökségének részét képezik.[30]

Az identitás erkölcsi dimenziója kiterjed a csoportos kötelezettségek érzésére. Általánosságban elmondható, hogy a csoportos kötelezettségek érzése összefügg azzal a fontossággal, amelyet az ember a csoportjának tulajdonít, valamint a csoportnak az illető viselkedésére gyakorolt következményeivel. Konkrétan érintené az olyan kötelességérzeteket, mint az etnikai nyelv gyermekeknek történő megtanításának, vagy a csoporton belüli házasságkötésnek, vagy a csoport tagjainak az álláskeresésben való segítésének fontossága. A kötelezettség érzése az etnikai csoport iránti elkötelezettsége és az ebből fakadó csoportos szolidaritást tükrözi. Mindezek a szubjektív identitás központi dimenzióját alkotják.

Az identitás érzelmi dimenziója azt jelenti, hogy az egyén mennyire kötődik a csoportjához. Ez az érzés két formában jelenhet meg: egyrészt abban, hogy a csoport tagjai közötti kapcsolatban biztonságot, együttérzést és szimpátiát éreznek, jobban kedvelve egymást más csoportok tagjainál, másrészt abban, hogy a csoport kulturális szokásaival kapcsolatban is biztonságot és kényelmet éreznek, szemben más csoportok vagy társadalmak eltérő kulturális mintáival.[31]

Szakemberek szerint viszont az etnikai identifikációt három komponens mentén lehet meghatározni: önazonosítás, mások általi azonosítás és a közös tevékenység[32]: „az etnikai identitás révén tudatosul az etnikai közösséghez, nemzethez való tartozás”.[33]

Az etnikai azonosságtudat – a nemzeti identitás alapja – az egyének önazonosság-tudatának a része, azonban az etnikai identitás felvállalása erősen függ a többségi társadalomban megjelenő sztereotípiáktól és attitűdöktől. A kisebbségi csoportnak mérlegelnie kell, hogy az adott etnikai csoporthoz való tartozás, azzal való azonosulás milyen előnyökkel vagy hátrányokkal jár. Ha a kisebbséghez való tartozásnak negatív hatásai vannak, akkor negatív identitások alakulhatnak ki, ami akár asszimilációt is eredményezhet. Ez azonban nem olyan egyszerű, ha külső jelek, szimbólumok mentén azonosítható a csoporttagság. A csoport tagjai azokat a normákat, értékeket fogják elfogadni, amelyek pozitív töltetűek, ezért mindent, ami az ellenkezőjét eredményezheti, megpróbálnak „levetkőzni”.[34]

Az emberek a pozitív önbecsülés elérésének érdekében általában pozitív társas identitást keresnek, ennek alapját pedig a többi csoporttal való összehasonlítás és a hozzájuk viszonyított pozitív megkülönböztetés adja.[35] Ha a csoporttagok nem megfelelően pozitív szociális identitást kapnak, akkor az egyének először önmagukat, majd pedig az adott szituációt próbálják megváltoztatni. Ennek értelmében az etnikai identitás társadalmi tapasztalatokra reflektál, arra, hogy mások hogyan érzékelik az egyént.[36] Az amerikai kutató, Jean S. Phinney szerint vannak olyan etnikai identitáselemek, amelyek minden etnikai csoport esetében relevánsak. Ilyenek az önkategorizáció, a részvétel a csoporttagokkal közösen végzett cselekvésekben, az odatartozás szubjektív érzete, osztozás a kulturális tradíciókban, illetve az etnikai identitás fejlődése.[37]

Az önkategorizáció az, amikor valaki magára vonatkoztatja egy adott etnikai csoport címkéit; ez azonban nem jelenti azt, hogy mindenki, aki ugyanazt a címkét viseli, ugyanolyan is lenne. Azoknál a kisebbségi csoportoknál, amelyeknél a külső jegyek kevésbé feltűnőek, az önazonosítás szabadabban választható. Ahol viszont a megkülönböztető jegyek nyilvánvalóak, ott az identitásválasztás kevésbé rugalmas. A csoportban való részvétel azt jelenti, hogy az egyén osztozik a csoport szokásaiban és kultúrájában, például a nyelvhasználat, vallás vagy társadalmi kapcsolatok révén. Az odatartozás érzése magában foglalja a csoporttagság vállalását, az olyan pozitív érzéseket, mint a büszkeség és elégedettség. Ezzel szemben, ha valaki negatívan viszonyul a csoportjához, akkor megjelenhet benne a kisebbrendűségi érzés vagy a csoport elutasítása.[38]

Az etnikai identitás a társadalmi szerveződés egy velejárója, és nem a „kultúra valamilyen ködös kifejeződése”[39] vagy belsőleg homogén „teremtmény”, ezért nem is célszerű úgy beszélni róla, mintha szabályosan körül lehetne írni. Éppen ezért az etnicitásnak is csak szituatív és kontextuális jellege van.[40]

Az etnikai identitás kutatásakor a kutatók általában az egyén és a csoport kulturális reprezentációját vizsgálják. Fontos ugyanakkor szem előtt tartani az egyéni megnyilvánulásokat is, mert az etnikai identitás szimbolikus megnyilvánulásai nem minden esetben és nem mindig követelik meg a csoport életében való részvételt. A reprezentáció azt jelenti, hogy egy csoport hogyan mutatja meg magát a társadalomban, például ahogyan a saját múltjára emlékezik és ahogyan ezt másoknak reprezentálja.[41] A tradíció felmutatására és az etnikai közösség múltjának újbóli megalkotására kínál lehetőséget a demonstráció.

A tradíció és annak bizonyos elemei, amelyek a mindennapi élet gyakorlatába valamilyen módon beépíthetők és fennmaradtak, az etnikai csoportkultúra legfőbb stabilizátorai lesznek, és így az etnikai lét megmaradásának, az etnikai identitás működésének biztosítékai is.

Az etnikai identitásnak vannak külső és belső részei. A külső részbe tartozik például a nyelv, az öltözködés és a csoportban való részvétel, míg a belső rész a gondolkodás, az erkölcs és az érzelmek területe. Egyes megközelítések szerint nemcsak az a fontos, ahogyan az egyén érzi magát a csoport részeként, hanem az is, ahogy mások látják és ahová sorolják őt. Az etnikai hovatartozás tehát egyszerre lehet önkéntes döntés és külső megítélés kérdése is.

ÚTKERESÉS

A kisebbségek alkalmazkodási stratégiái

A társadalomtudósok többsége egyetért abban, hogy a kisebbségi identitás – esetünkben a cigány identitás – az etnocentrikus, asszimilált, illetve egy egyre elfogadottabb kettős identitás köré szerveződik. Említést kell ugyanakkor tenni az egyre inkább megjelenő identitászavarról és a lehetséges integrációról is.[42] Akármelyik esetet is nézzük, a cigány identitás felvállalása egyszerre jár előnyökkel és hátrányokkal.[43]

Az etnikai kisebbségi kultúra egyik központi jellemzője a szinkretizmus (keveredés), amely az etnicitás legtöbb komponensében, kulturális megnyilvánulásában jelen van. A kisebbségek kulturális alkalmazkodásában végbemenő változások eredménye az etnikai kultúra.[44] A változások három egymást metsző körben ábrázolhatók leginkább, ahol az első kör az anyaetnikum magvának a kultúráját képviseli, a második kör a kisebbségiek által létrehozott kultúra és a harmadik a más etnikumú társadalom kultúrája. A kulturális változások a három kör között az asszimiláció, az akkulturáció és az integráció fogalmi keretein keresztül zajlanak. A betelepülők kultúrájától indul, majd az etnikai kultúrán keresztül elér a többségi társadalomban uralkodó kultúrába való teljes betagozódásig. A különböző szempontok hatása eltérő változásokat eredményez a kisebbségek anyagi, szociális, szellemi életének minden területén.[45]

A cigány identitás megőrzése vagy elvesztése az alkalmazkodási kényszer és a kényszerhez való alkalmazkodás függvénye. Az asszimiláció és integráció két olyan „szélsőséges” út, amely ennek feloldásában szerepet játszik. Azonban „az etnikai választás – neveztessék az akár kulturális integrációnak vagy közösségi identitásnak, netán asszimilációnak – a cigány emberek számára nem teremti meg a társadalmi integráció valódi lehetőségét”.[46]

A cigány identitás megtartásának igénye egyfajta együvé tartozás érzését erősíti, amelyhez olyan, számukra érthető értékrendszert, jelképrendszert alakítanak ki és működtetek, amely egyben a többség számára látható és láthatatlan kulturális sík is. Ez pedig egyrészt elősegíti a többségi társadalomba, másrészt pedig saját közösségükbe való integrációjukat – vagy éppenséggel dezintegrációjukat – is.

Milyen identitásstratégiák közül választanak a kisebbség tagjai a többségi társadalomban?

Azt mondhatjuk, hogy az etnikai identitás nem egyoldalú folyamat, ugyanis az egyének azonosításakor nem csupán az egyén személyes identifikációja játszik szerepet, hanem az „idegenek besorolása is”.[47] Tehát mikor egy etnikai kisebbség identifikációs stratégiát választ, akkor ezt egy stigmatizált, diszkriminált, fenyegetett identitású kisebbségi csoport tagjaként teszi.

Valamilyen szinten minden identitást tekinthetünk fenyegetettnek, ugyanis az emberek egész életük folyamán különböző kihívásoknak vannak kitéve identitásuk konstruálása során. Identitásunkat folyamatos megpróbáltatások érik a társadalmi élet eltérő szintjein, sőt némely helyzet fel is erősíti az identitással kapcsolatos kihívásokat, fenyegetéseket. A stigma (a társadalom által negatívan megítélt vagy elutasított jellemvonás, tulajdonság) az „én” összetartó erejét veszélyezteti és fenyegeti. A stigma a szociális térben konstruálódik, és jelentőségét a különböző interakciók során „nyeri el”.[48]

A stigma veszélyeztetheti és fenyegetheti az egyéni identitást és önbecsülést. Erving Goffman szociológus szerint a stigma nem egyedülálló tulajdonság, hanem olyan társadalmi térben formálódik, ahol az emberek kölcsönhatásba lépnek egymással. A stigma tehát a társadalmi kapcsolatokban nyeri el jelentőségét, és ezek az interakciók határozzák meg, hogy az adott jellemző vagy tulajdonság milyen mértékben lesz stigmatizált, illetve elfogadott a közösségben.

Amikor az emberek úgy érzik, hogy az identitásukat fenyegetés éri, különböző megküzdési stratégiákat alkalmaznak, hogy csökkentsék ezt az érzést. Az identitás fenyegetettsége akkor jelentkezik, ha valaki azt tapasztalja, hogy az identitása nem felel meg azoknak az alapelveknek, amelyeket a társadalom vagy ő maga fontosnak tart. Ilyen helyzetekben az emberek mindig arra törekszenek, hogy megszabaduljanak a fenyegetettség érzésétől.

A megküzdési stratégiáknak két fő típusuk létezik: belső és társas stratégiák. A társas megküzdésnek négy módja ismert: az elszigetelődés, a negativizmus, az álcázás és a behódolás. Mindezek a stratégiák arra szolgálnak, hogy az egyén megszüntesse az identitása veszélyeztetettségének érzését, és visszaállítsa önbecsülését és önazonosságát.[49]

Az elszigetelődés azt jelenti, hogy valaki visszavonul a társadalmi kapcsolatokból, de ez nem igazán segít, mert csak tovább erősít(het)i a kívülállóság érzését. A negativizmus ennek épp ellentéte: az egyén elutasítja a stigmát, amely őt fenyegeti, és így védi meg saját pozitív önértékelését. Az álcázás arra irányul, hogy az egyén észrevétlenné váljon, mintha elrejtené az identitását. A behódolás esetében az egyén elfogadja az elvárásokat és megpróbál azok szerint viselkedni.

Úgy gondolom, hogy a különböző cigány csoportok és generációk tagjai, akiket a többségi társadalom stigmatizált kisebbségi csoport tagjaként kezel, különböző módon viszonyulnak és gondolkodnak az identitásukat érő fenyegetésekről, és eltérő identitásstratégiákat választanak.

Asszimiláció

A szociológia az asszimiláció fogalmával a múlt század első felében kezdett el igazán foglalkozni. A definíció az identifikációhoz és az etnikai identitáshoz szorosan kapcsolódik, ugyanis az asszimiláció is egy identifikáció, az önazonosság megválasztása. Miközben identifikálunk, önmagunkat határozzuk meg úgy, hogy másokhoz viszonyítjuk magunkat: kihez hasonlítunk, illetve kitől különbözünk. Az asszimiláció is ugyanezen elv mentén működik. Az egyén úgy azonosul egy másik csoporttal, hogy elhagyja addigi identitását, annak bizonyos elemeit.[50]

Ha a legegyszerűbb definíciót keressük, akkor a kisebbségek asszimilációja identitásuk egy részének vagy egészének a feladása, és egy másik identitás felvétele. Az asszimiláció tehát ebben az értelemben a kisebbségi csoport elhagyását és a többségi csoporttal való teljes azonosulást jelenti.

Lehet intragenerációs asszimilációról és intergenerációs (leszármazási) asszimilációról is beszélni. Az intragenerációs asszimilációra cigány példa, amikor egy személy, aki korábban büszkén vallotta cigány származását, úgy dönt, hogy feladja a cigány identitását és nyelvét, és teljesen beolvad a magyar társadalomba. Teheti ezt azért, mert úgy érzi, hogy így könnyebben talál munkát, vagy kevesebb előítélettel kell szembenéznie. Például egy fiatal cigány férfi, aki elköltözik egy nagyvárosba, és úgy dönt, hogy nem beszél többé cigány nyelven, hogy jobban illeszkedjen a környezetébe.

Az intergenerációs asszimiláció esetében egy cigány család története jól illusztrálhatja ezt a folyamatot. Az első generáció, azaz a nagyszülők még tradicionális cigány életmódot folytattak, cigány nyelven beszéltek, és erősen kötődtek a cigány közösséghez. A következő generáció, a szülők már több kapcsolatot ápoltak a magyar közösséggel, és kevesebbet használták a cigány nyelvet, de még mindig fontosnak tartották a cigány hagyományokat. Az unokák generációja viszont már teljesen beolvadt a magyar társadalomba, nem beszélnek cigány nyelven, és szinte semmilyen cigány hagyományt nem követnek. Ez a fajta asszimiláció, amikor a cigány identitás generációról generációra fokozatosan eltűnik, gyakran a társadalmi előítéletek és a jobb életfeltételek miatti alkalmazkodási kényszer eredménye.[51]

Az asszimiláció különböző értelmezésekkel bővült az amerikai kutatók körében. Asszimiláció az a folyamat is, amikor az egyének és csoportok átveszik mások emlékeit, érzéseit és attitűdjeit, miközben a tapasztalataikat megosztják. Gondoljunk egy cigány közösségre, ahol a fiatalok a helyi magyar kultúrával ismerkednek, részt vesznek a helyi ünnepségeken, és barátságokat kötnek nem cigány származásúakkal. E folyamat során fokozatosan magukévá teszik a magyar hagyományokat és szokásokat, miközben saját identitásuk is változik.

Az asszimiláció az új bevándorlók körében is jelen van. Itt a közelség érzését inkább a társadalmi távolság határozza meg, mint a földrajzi. Például, ha egy cigány család egy új városba költözik, de a környékbeli magyar lakosokkal nehezen tudnak kapcsolatot kialakítani, akkor a társadalmi távolság miatt nem érzik magukat közel egymáshoz, ami a cigány közösség alárendelt helyzetét eredményezheti.

Az asszimiláció a csoportok közötti különbségek csökkentésére is irányul. Például, amikor a cigány fiatalok és a helyi magyar fiatalok közös programokon vesznek részt, elkezdenek elemeket átvenni egymás kultúrájából, ami az asszimiláció első lépése. De nem minden esetben következik be az asszimiláció: néhány esetben az együttműködés vagy kölcsönös megértés marad a legfőbb cél.

Az asszimilációt akkor tekintjük befejezettnek, ha a csoportok teljesen összeolvadnak, és a különbségek megszűnnek. Egy példa lehet erre, amikor egy cigány család generációk óta él egy településen, és a gyermekeik már nem beszélnek cigányul, sőt, a szokásaik és hagyományaik is eltűnnek, mivel teljesen beilleszkednek a helyi magyar kultúrába. Az ilyen helyzetekben a kisebbségi identitás teljesen eltűnik, és a család tagjai a többségi társadalom identitását veszik át.[52]

Az asszimiláció értelmezhető csoport- és egyéni szinten is. Az utóbbinál az egyén feladja „eredeti” identitását, felveszi a többségi társadalomét, míg csoportszinten részleges vagy teljes lesz az asszimiláció. Míg a teljes asszimilációkor a kisebbségi csoport teljesen beolvad a többségbe, feladja saját identitását, addig a részleges asszimilációnál identitásának csak egyes részeit veszíti el. Ha az asszimiláció csak részben történt meg, akkor van esély még a visszafordításra, de akár bekövetkezhet a teljes beolvadás is.

Nem mehetünk el Gordon Milton amerikai szociológus 1964-es modellje mellett sem, aki hét szintből álló, átfogó asszimilációs fogalomrendszert határozott meg:[53]

Kulturális asszimiláció Ekkor a kisebbség a befogadó társadalom normarendszerét, értékét, attitűdjét veszi át. A többségi társadalomban használt nyelvet elsajátítják, és a továbbiakban ezen kommunikálnak a társadalom tagjaival. Nemcsak a nyelvüket veszik át, de a tárgyi világukat is, hasonló ételeket, fogyasztási cikkeket és ruhákat vásárolnak, mint a többség.

Az új elemek kisebbségi kultúrába való beépíthetőségétől függ a kulturális asszimiláció mértéke. Ha ugyanis merőben eltérnek a kultúrák egymástól, akkor a kisebbség számára a többség kultúrája teljesen idegen lesz, így kevésbé és lassabban tudja integrálni. Ha viszont hasonlóság van az egyes kultúrák között, akkor a folyamat lezajlása gyorsabb lehet. A kulturális asszimiláció azonban nem feltétlen zárul asszimilációval, megmaradhat a kulturális hasonulás szintjén, és ekkor a kisebbségek életében megjelenik egy másik kultúra, amely nem minden esetben fogja felülírni, elfojtani az eredetit.

Strukturális asszimiláció A befogadó társadalom ekkor elfogadja a kisebbség tagjait. Az asszimiláció ezen lépcsőjén a kisebbségnek lehetősége van a befogadó társadalom intézményeibe, csoportjaiba való bekapcsolódásra. Felfelé mobilitásra is lehetősége nyílik ekkor a kisebbségi csoportnak, ha a többségi társadalom eléggé nyitott és rugalmas a kisebbség tagjaival szemben.