DAVID B. GIL

NYOLCMILLIÓ

ISTEN

David B. Gil: Ocho millones de dioses

Copyright © 2019, David B. Gil

Hungarian translation © Tapolczai Pál, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David B. Gil: Ocho millones de dioses

Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U., Barcelona, 2019

Fordította: Tapolczai Pál

ISBN: 978 963 598 370 4 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Dr. Csikós Zsuzsanna

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Takács Zsolt

Tördelő: Tót Barbara

Készült: az Aduprint Kft. nyomdájában, Budapesten, 2025-ben

Felelős vezető: Tóth Zoltán ügyvezető igazgató

Műfaj: történelmi, krimi

Azoknak, akikben kételyek lakoznak, és nem meggyőződések.

A „nyolcmillió isten” (japánul: jaojorozu no kami) a sintóban az eget és a földet benépesítő istenek összességére vonatkozik. Ebből kifolyólag a számot nem kell szó szerint érteni. A kifejezés arra szolgál, hogy megidézzen mindent, ami szent a világon.

VALÓS ÉS KITALÁLT SZEREPLŐK MUTATÓJA

- Oda Nobunaga: Korának leghatalmasabb hadura. Ő volt az első, akinek sikerült irányítása alatt egyesítenie egész Japánt. Ellenőrzése alatt tartotta az ország középső részén fekvő tartományokat, udvarát pedig Gifu városában rendezte be.

- Akecsi Micuhide: Oda Nobunaga hűbérese. Az Omi tartományban található Szakamoto, valamint az Ovari-öbölben lévő Anocu uradalmait kapta meg.

- Kudó Kendzsiró: Kudó Maszasige, egy Anocu tartományban élő, szerény sorból származó falusi szamuráj fia.

- Igarasi Bokuden: Iga tartományból száműzött sinobi mester. Távozását követően Anocuban telepedett le, ahol először a Kadzsikava klán, később pedig Akecsi Micuhide kémeként szolgált.

- Cumaki Kensin: Akecsi Micuhide hűbérese és politikai szövetségese, egyik legfőbb hadvezére a csatatéren.

- Fuva Torajaszu: Keresztény daimjó, a Szetcu tartományban található Takacuki-uradalom feje. Oda Nobunaga hűbérese.

- Nozomi: A Sinano sinobiklánok tisztje, valamint Fuva Torajaszu kémeinek főnöknője.

- Tojotomi Hidejosi: Nagyon alacsony sorból származó szamuráj, aki addig lépdelt felfelé a ranglétrán, míg Oda Nobunaga jobbkeze nem lett. Híres volt politikai ravaszságáról és a csatatéren tanúsított kiválóságáról.

- Tokugava Iejaszu: Mikava tartomány daimjója, Oda Nobunaga legfőbb szövetségese az ország keleti részén.

- Takács Hanzó: Tokugava Iejaszu titkosszolgálatának feje. Iga tartományból származott, végül Mikava urának jobbkeze lett.

- A Maszkok Törvényszéke: Iga szabadtartomány kormányzó tanácsa, melyet a terület minden egyes sinobiklánjának egy-egy képviselője alkotott. Egyéb kérdések mellett arról döntött, hogy a tartomány melyik daimjónak ajánlja fel szolgálatait. Mivel folyamatosan másiknak fogadott hűséget, Oda Nobunaga Igát közelsége miatt potenciális veszélyforrásnak tartotta.

- Csie a Kido klánból: Első az egyenlők között a Maszkok Törvényszékében.

- „Démonszemű” Ibaraki: Az igai szabad klánok hadvezére.

- Maszamune a Hidari klánból: A beszivárgás és a gyilkosság művészetében jártas igai harcos.

- Tendai-szekta: A Szengoku-időszak (XV–XVI. század) egyik legharciasabb buddhista szektája. Szóheiek (szerzetes katonák) alkotta erős hadsereggel rendelkezett, legfőbb erődítménye a Hiei-hegyen állt. Növekvő politikai és katonai súlya miatt hamar az egyik legfőbb akadállyá vált az egész országot a saját irányítása alatt egyesíteni vágyó Oda Nobunaga számára.

A NAP ÓRÁI A RÉGI JAPÁNBAN

FOGALOMTÁR

Bakutó: vándor szerencsejátékosok, akik a szerencsejátékból éltek, gyakran átverve a földműveseket, kereskedőket és róninokat. Az Edo-korszak közepén bűnszervezetekbe tömörültek, ezért a japán maffia, a Jakuza elődjének tartják őket.

Bateren: a latin pater szó torzult változata. Így nevezték a keresztény misszionáriusokat.

Bokken: a japán vívók edzésén használt fakard.

Bonc: gyakran így nevezték a buddhista szerzeteseket. Nemritkán akár fegyveres konfliktusok is kipattantak az egyes szekták között.

Busi: szó szerinti jelentésében „harcos” vagy „fegyveres lovag”. A kifejezést nemcsak a szamurájokra használták, de a harcos szerzetesekre és a titkos ügynökökre (például a sinobikra) is vonatkozott.

Csó: körülbelül 109 méterrel megegyező hosszmértékegység.

Csonmage: a hűbérurak szolgálatában álló harcosok szokásos hajviselete, aminek kötelező részét képezte a szamurájkaszttól megkülönböztető konty vagy lófarok, és a fejbőr elülső és felső részének leborotválása.

Csúnin: a sinobiklánok középvezetői. Rangban a geninek fölött és a joninok alatt álltak. Utóbbiak azok a vezetők, akik közvetlen kapcsolatban álltak azokkal, akik a klán szolgálatait igénybe vették.

Daisó: szó szerinti jelentése „hosszú és rövid”. Így nevezték a katana (hosszú kard) és vakizasi (rövid kard) párosát, ami a szamurájok kasztjának szimbóluma volt. Mindkét fegyvert a derekukon kellett viselni, amikor nyilvánosan mutatkoztak, az elvesztésük pedig nagy szégyent jelentett.

Dósin: helyi igazságszolgáltatási tisztségviselők, akik a feudális bürokrácia részét képezték. Feladatuk a rend fenntartása volt elsősorban a községekben és a városokban, míg az utakért és a mezőgazdasági területekért a szamurájok által irányított katonai helyőrségek feleltek.

Dzsizó: kis kőszobrok, melyek a buddhista szent Dzsizót ábrázolták, aki a pokolból kivezette a bűneiktől megváltott lelkeket. Gyakran lehetett ilyen szobrokat látni az útkereszteződésekben vagy a legforgalmasabb útvonalakon, mivel úgy tartották, hogy védelmezi a gyerekeket és az utazókat.

Eta: más néven burakumin, a feudális Japán legalacsonyabb társadalmi rétege. Tisztátalannak tartották őket, mert halottakkal és hulladékkal foglalkoztak. A gyakorlatban jogok nélküli érinthetetlenek voltak.

Fundosi: ágyékkötőhöz hasonló, a lábak közé és a derék köré kötött ruhadarab.

Furiszode: nagyon hosszú ujjú, színes mintázatú kimonó, amit a hajadon lányok hivatalos alkalmakkor viselnek.

Genin: a sinobik között a geninek voltak a terepmunkások, akik a hierarchia alján álltak.

Geta: két faékkel megemelt talpú szandál. Bár egész évben használták, különösen hasznos volt az esős vagy havas időben, mert segített szárazon tartani a lábat.

Giri: a hagyományos japán értékek egyik alapvető fogalma, jelentése „kell” vagy „kötelesség”. Olyan kötelesség, amit az egyénnek mindenáron, még a saját élete árán is teljesítenie kell.

Gósi: vidéki szamurájok, akik nem a hűbérúr megerősített fellegvárában éltek, hanem kisebb területeket foglaltak el a megművelt földekből. Közvetlenebb ellenőrzést gyakoroltak a földművesek felett, de a járandóságuk általában nagyon alacsony volt, ami miatt nemritkán maguk is a földeken dolgoztak, ami a szamurájok többsége számára elképzelhetetlen volt.

Hagi: bíborszín virágú növény, ami ősszel virágzik.

Hakama: szamurájok által gyakran viselt nagyon bő nadrág, ami egy hosszú szoknyára hasonlított. Hét redője a harcos hét erényét szimbolizálta.

Hanami: szó szerint „virágokat szemlélni”. Arra a tradicionális japán szokásra utal, amikor a rövid ideig virágzó cseresznyevirágokban gyönyörködtek. Ebben az időszakban sok ünnepséget és szertartást tartottak a fák körül.

Haori: laza szabású, széles ujjú kabát, amit a kimonó fölött viseltek. Derékig és térdig érő is lehetett.

Heimin: a legnépesebb társadalmi osztály a feudális Japánban, amibe a közemberek (parasztok, kézművesek és kereskedők) tartoztak. Csak az eta, a holttestekkel és szeméttel foglalkozók kasztja volt náluk alacsonyabb rendű.

Honmaru: a japán várkastélyokban a legbelső, fallal védett kör, ahol az őrbástya, a daimjó és családjának rezidenciája, továbbá a legmagasabb rangú szamurájok és tisztviselők lakóhelye helyezkedett el.

Inari: a sintó pantheonban a mezőgazdaság, a rizs és a termékenység istene. Férfiként és nőként is szokták ábrázolni, és a rókákat, azaz a kicunékat tartották a szolgáiknak és hírnökeiknek.

Jari: egyenes pengéjű lándzsa, ami a japán hadsereg alapvető fegyvere volt évszázadokon át. Mind a szamuráj elit, mind az asigaru harcosok használták.

Jatate: hordozható tintatartó, amit az utazók, a vándorköltők és – úgy tartották – a kémek és besúgók használtak. Első ránézésre pipának tűnt, de a feje tintával átitatott vattát, a szára pedig íráshoz használt ecsetet rejtett.

Jiszei: búcsúvers, amit közvetlenül a haláluk előtt írtak az emberek. Egyes szamurájok, akik tudták, hogy a biztos vereség vagy a rituális öngyilkosság miatt közeleg számukra a vég, ezekben a versekben írták le utolsó gondolataikat.

Jitte: tompa fegyver, ami az ellenfél lefegyverzésére és megütésére szolgál. Rövid bothoz hasonlít egy vasvillával a markolatnál, amit a kés- és kardvágások kivédésére használtak.

Jodzsimbó: testőr.

Jókai: a japán folklór különböző természetfeletti lényei. A néphit szerint leginkább azokon az éjszakákon lehetett velük találkozni, amikor a felhők eltakarták a holdat.

Jomi: a sintó vallás alvilága, ahol a halottak örökké élnek.

Jukata: a kimonónál könnyebb, pamutból készült ruha, amit elsősorban nyáron és a melegebb hónapokban viseltek.

Kaburaja: különleges nyílvessző, amit arra használtak, hogy felkeltsék az istenek figyelmét bizonyos szertartások kezdetén. A hegyére egy ívelt sípot szereltek, ami hangosan szólt, miközben a levegőben hasított.

Kabuto: a japán páncélzat tradicionális sisakja. A tábornokok és más híres harcosok esetében stilizált mintákkal díszítették, ami felismerhetővé tette a szamurájokat a csatatéren.

Kaimjó: a halottaknak adott, posztumusz név, ami a földi nevet helyettesítette. Eredetileg az udvarra és a nemességre korlátozódó buddhista gyakorlat volt, de idővel más társadalmi rétegek körében is elterjedt, mert úgy vélték, ez megakadályozza, hogy a halott meghallja életében viselt nevét.

Kaisakunin: az a személy, aki a szeppuku során segíti az öngyilkost azzal, hogy lefejezi, miután az felvágta a hasát.

Kan (vagy kanne): körülbelül 3,75 kg-nak megfelelő tömegmértékegység.

Kannameszai: az év legfontosabb szertartása az iszei nagyszentélyben, amit október második felében tartanak.

Káró: a hűbérúr főtanácsosa. Általában idős, sok éve a család szolgálatában álló ember volt, akinek jogában állt a daimjó nevében beszélni.

Kataginu: széles vállpántos kabát, melyet a kimonó felett hordtak. Hivatalos öltözet volt, melyet általában udvari környezetben viseltek.

Kenszei: szó szerinti jelentésében a „kard szentje” (japánul ). Így nevezték azokat a harcosokat, akik a kard útján jutottak el a megvilágosodásig. A maguk idejében az olyan férfiakat tartották kenszeinek, mint Cukahara Bokuden vagy Mijamoto Muszasi, akiknek velük született tehetséget tulajdonítottak a harcművészet gyakorlásában, amit később teljes odaadással folytatott életükben teljesítettek ki.

Kiri-szute gomen: szó szerinti jelentése „jog a levágásra és hátrahagyásra”. Olyan törvény, ami lehetővé tette a szamurájok számára, hogy kardjával megöljenek egy alacsonyabb (heimin vagy eta) kasztba tartozó személyt, aki megsértette a becsületüket.

Kodacsi: a szamurájok által használt vakizasinál is rövidebb kard, ami ahhoz túl hosszú, hogy tőrnek lehessen nevezni.

Kodama: az erdőben élő teremtmények a japán folklórban. A körülményektől függően emberi vagy szörnyalakot ölthettek ezek a kísérteties megjelenésű lények. Igazságosnak és jóindulatúnak tartották őket, de ádáz ellenségei lettek azoknak, akik megsértették az erdő szentségét, vagy ártottak a természetnek.

Koku: a rizs mennyiségének meghatározására szolgáló mértékegység. Hagyományosan egy férfi egyéves ellátásához szükséges rizsmennyiséget jelölte. Egy birtok gazdagságát az egy év alatt kokuban mért rizstermés jelezte.

Koto: kínai eredetű húros hangszer, ami egy tizenhárom húros hárfára hasonlít. Vízszintesen vagy egy állványra, illetve a zenész lábára fektették.

Kunoicsi: a sinobiklánokban a kunoicsik a kémkedésre és gyilkolásra kiképzett nők voltak. Gyakran különleges szépségük miatt választották őket, mert ez megkönnyítette a hatalmi körökbe való beszivárgásukat.

Mikádó: Japán uralkodója.

Miko: a sintó vallás papnői, a templomok őrzői és a papok segítői a különböző szertartásokon. Ünnepeken rituális táncokat adtak elő (innen származik a kabuki színház), és úgy tartották, kapcsolatban állnak a kamikkal. Ha bebizonyosodott, hogy az istenség megérintette őket, orákulumként is működhettek.

Mingek országa: más néven „Nagy Ming”; Kína egyik megnevezése volt a régi Japánban, utalva az egyik legfontosabb uralkodó dinasztiára.

Mofuku: egyszerű, dísztelen, fekete vagy nagyon sötét színű kimonó, amit a nők a temetéseken viseltek.

Musa sugjó: harcos zarándoklat, amely során egyes szamurájok harcművészetük tökéletesítése és lelkük megerősítése céljából járták be az országot.

Nakaszendó: az öt főútvonal egyike, amik összekötötték az ország keleti részét a császári fővárossal, Kiotóval. A Nakaszendó belső, szárazföldi útvonal volt, míg a Tókaidó a déli partvonal mentén haladt.

Namazu: a japán folklórban egy óriási hal, ha felzaklatják, földrengéseket okoz.

Nanban: szó szerint „déli barbárok”. Így nevezték azokat az európaiakat, akik a XVI. század közepétől kezdve érkeztek Japán partjaihoz. Azért hívták őket „délieknek”, mert a kínaiakkal és koreaiakkal ellentétben a déli partok felől érkeztek.

Nemaki: egyszerű szabású kimonó, ami hasonlít a jukatához; általában alváshoz vagy nyilvános fürdőkben viselik.

Nori: az ehető algát addig morzsolták és préselték, ameddig sötét pasztát nem kaptak, majd szitán átnyomták. A leülepedett, vékony réteget a napon szárították; az így kapott termék, a nori egy sötét, rugalmas lapra hasonlított. A mai napig sok ételhez, például a szusi elkészítéséhez használják.

Obi: széles vászonöv (általában pamut vagy selyem), amit a nők és férfiak egyaránt arra használtak, hogy a kimonót rögzítsék a derekukon. A szamurájok, amikor nem viseltek fegyverzetet, a daisót az obi alatt rögzítették.

Onna bugeisa: szó szerint „harcos nő”. A szamuráj kasztba tartozó nők voltak, akiket kiképeztek a fegyverek kezelésére és harci technikákra. Többek részvétele a csatatéren dokumentálva van, a leghíresebb eset Tomoe Gozené.

O-tono: udvariassági formula, melyet a daimjók felé használtak; „nagyúrnak” fordítható.

Ri: körülbelül 3,9 kilométernek megfelelő távolságot jelölő egység.

Rjúha: egy bizonyos stílus és technikák által meghatározott harcművészeti iskola. A feudális Japánban számos rjúha létezett, amik néhány tradicionális iskolából fejlődtek ki.

Rónin: szamurájok, akiknek nincs uruk, akit szolgálhatnának, így állandó lakóhelyük sem. Gyakran nehezen tudtak megélni, kardforgatást tanítottak, vagy testőrként dolgoztak.

Saku: körülbelül 30 centiméternek megfelelő hosszmértékegység.

Samiszen: hagyományos húros hangszer, hangja a citerára emlékeztet.

Singon és Ikkó-Ikki: harcos szerzetesek két szektája, az első az ezoterikus buddhizmus iskoláján belül, utóbbi pedig a Tiszta Föld buddhizmushoz tartozik. A legnagyobb hatást a XVI. században gyakorolták, szintén ekkor harcoltak a legtöbbet.

Sinobi: A sinobi-no-mono rövidítése, szó szerint a „hallgatás embere”, de az „inkognitó emberének” is fordítható. Így nevezték azokat, akik beépülésre, emberölésre és kémkedésre specializálódtak.

Sodo: a japán kalligráfia művészete, amit mind a társadalmi elit tagjai, mind a szerzetesek gyakoroltak, mert a szellemi tökéletesedés útjának tartották.

Sódzsi: rizspapír panelek, amiket fa- vagy bambuszkeretre erősítenek fel; tolóajtóként használták szobák elválasztására vagy teraszra nyíló kijáróként.

Sogúdzsi: az iszei nagyszentély főpapjának vagy a daigúdzsinak személyes asszisztense, aki a szentély főpapnője, a sintó vallás legfőbb képviselője után a második helyen áll.

Sókunin: a japán kultúrában az a kézműves, aki teljesen a mesterségének szenteli magát, és művészi szinten műveli azt.

Szamszára: a buddhisták szerint az élet és a halál örök körforgása, amiből csak úgy törhetünk ki, ha megszabadulunk a karmánktól, és elérjük a megvilágosodást.

Szamue: a buddhista szerzetesek által mindennapi tevékenységeik során viselt kimonó.

Szeiza: a helyes ülésmód a japán kultúrában, különösen hivatalos alkalmakkor. Térdelést jelent, melynek során a boka a földet éri, a testsúly pedig a sarokra nehezedik. A hátnak egyenesnek kell lennie, a tenyérnek a combon vagy az ölben pihennie.

Szeppuku: rituális öngyilkosság, ami az alhas felmetszéséből és kizsigereléséből áll. Nyugaton harakiri néven vált ismertté.

Szóhei: szektákba szerveződött harcos szerzetesek, akik a japán történelem során nagy politikai és vallási befolyással bírtak. Templomaik valóságos bástyák voltak, és gyakran olyan hadsereget alkottak, ami felvette a versenyt a nagy daimjók seregeivel. A népre is hatást gyakoroltak, sokan támogatták ügyeiket.

Szokusinbucu: az életben lévők önmumifikációjának rituáléja, amit néhány ezoterikus buddhista szekta tagjai, mint a Singon, végeztek. Azok a szerzetesek, akik alá akarták vetni magukat a szokusinbucunak, éveken át készítették fel a testüket fakéreg és gyökerek, illetve az urusi fa nedvéből készült tea fogyasztásával, ami hasmenést és hányást, ezáltal pedig kiszáradást okozott, de egyúttal megakadályozta a baktériumok és férgek megjelenését, amik a hús rothadását okozzák. Ez a fájdalmas folyamat, melynek során végletesen lecsökkent a testben a zsír és a víz aránya, lótuszülésben történő élve eltemetéssel zárult. Ezer nap elteltével a testet exhumálták, és ha az romlatlan maradt, úgy tekintették, hogy a rituálé végrehajtója elérte a megvilágosodást.

Szugegasza: széles karimájú, fonott rizsnádból készült kalap. Kaszttól függetlenül viselték a zarándokok és utazók, mert védelmet biztosított a nap ellen.

Szuszano-o: a sintó mitológiában a csaták és a viharok istene.

Tanegasima: teppónak is nevezték, a klasszikus európai puska Japánban elterjedt elnevezése. Portugál keresedők hozták be a XVI. század közepén, az első modellek Tanegasima szigetére érkeztek, innen ered a név is. A japán kovácsok hamarosan saját modelleket gyártottak belőle, így gyorsan a feudális hadseregek alapvető fegyverévé vált.

Tanka: tradicionális japán versforma, amely egy ötsoros strófából áll. A haiku előfutárának tartják, gyakran úgy írták meg, hogy csak a címzettje értette. Népszerűsége miatt sokféle célra használták: udvarlásra, esküvői fogadalomként… Az olyan források szerint pedig, mint a Banszensukai, a sinobik körében a tanítások, előírások és utasítások kódolására.

Tengu: a sintó folklórban előforduló, emberszerű madár kinézetű lény. Úgy tartották, hogy a hegyekben és az ősi erdőkben élnek, és természetfeletti képességekkel, továbbá nagy jártassággal rendelkeznek a harcászatban. Gyakran a jamabusik, a hegyi aszkétaszerzetesek ruházatában ábrázolták őket.

Teppó: tanegasimának is nevezték, a klasszikus európai puska Japánban elterjedt elnevezése.

Tókaidó: szó szerinti jelentése „a keleti tenger útja”. Az elsődleges kereskedelmi útvonal volt, ami összekötötte az ország középső és keleti részét. A Belső-tenger partjával párhuzamosan futott, és a XVII. század elején az egyik hivatalos útvonal lett, ami összekötötte Kiotót (a császári fővárost) Edóval (a Tokugava-sógunátus fővárosával).

Torii: fából készült, általában vörös színű boltív, amit két oszlop alkot a tetején keresztgerendákkal. Sintó templom közelségét jelezték, rajta áthaladva a szentély körüli szent világba lehetett belépni.

Umebosi: szárított, sózott szilva, amit a rizsgombócok belsejébe helyeztek, így adva savanykás ízt az ételnek.

Vakizasi: rövid kard, amit a katanával együtt hordtak; a kettő együtt alkotta a daisót (szó szerinti jelentése „hosszú és rövid”), a szamurájok kasztjának jelképét. A kaszt tagjai számára valamelyik kard elvesztése vagy a nélkülük való nyilvános mutatkozás nagy szégyent jelentett.

Vakó: főként japán kalózok, akik a japán Belső-tengert és az északi partokat is elözönlötték. Gyakoriak voltak betöréseik Kínába és Koreába, ami diplomáciai vitákat is okozott ezen országok között.

A TÖRTÉNELMI HÁTTÉRRŐL

JAPÁN ÉVSZÁZADOKON ÁT legenda volt az európaiak számára. Cipangó arany szigetéről a kínaiak számoltak be Marco Polónak, de soha nem jelölték pontosan egyetlen hajós térképen sem. Így ment ez egészen 1543-ig, amikor egy kínai dzsunka, néhány portugál kereskedővel a fedélzetén, hajótörést szenvedett Tanegasima szigeténél. Az esemény kölcsönös felfedezéshez vezetett: az európaiak végre feltették a térképre a legendás szigetcsoportot, a japánok pedig történetük során először kerültek közvetlen kapcsolatba a nyugatiakkal.

Ezeket az első, kereskedelmi jellegű, esetleges találkozásokat egy másik, hat esztendőn keresztül előre, gondosan megtervezett követte: 1549-ben Japánba érkezett a portugál király által támogatott, a navarrai hittérítő, Francisco de Jasso y Azpilicueta (a későbbi Xavéri Szent Ferenc) vezette jezsuita misszió. Fontos figyelembe venni, hogy a tengeri útvonalakat Spanyolország és Portugália között felosztó tordesillasi szerződés értelmében Japán a portugál érdekszférába eső hosszúságoknál feküdt, így ezt a királyságot illette meg az új területtel való kereskedelem kiaknázása és az ott folytatott keresztény hittérítés is.

A luzitán korona úgy döntött, hogy az evangelizáció munkájával a katolikus egyházon belül szellemi és tudományos elitet képező Jézus Társaságát bízza meg. A jezsuiták nagyban különböztek a spanyolok hódító és felfedezőútjain részt vevő ferences és domonkos szerzetesektől. Elképzelhető, hogy III. János portugál király mellőzni szerette volna ezeket az inkább „kasztíliai” jellegű szerzetesrendeket, vagy megértette, hogy Japán keresztény hitre való térítése teljesen más kihívásokat rejteget, mint az Amerikában zajló evangelizáció. Bárhogy is volt, a jezsuiták kiválasztása előrelátó döntésnek bizonyult.

Xavéri Ferenc képes volt érzékelni Japán különösen összetett társadalmi és kulturális viszonyait. Úgy tartotta, hogy a japán „a legmagasabb erkölcsi érzékkel bíró nép mind közül, akiket találtak”, ezért arra okította misszionáriusait, hogy ismerjék meg a helyi szokásokat, sajátítsák el a lehető legjobban a nyelvet, sőt, öltözködjenek, étkezzenek és viselkedjenek úgy, mint e különös nép tagjai. Végső célja az volt, hogy a hittérítő beszédekből száműzze az Európa-központúságot, és azt a japán mentalitáshoz, szokásokhoz igazítsa, ezzel megkönnyítve, hogy a társadalom felsőbb osztályai felvegyék a kereszténységet, s a vallás onnan átszivárogjon az alsóbb rétegekbe.

Mivel a jezsuiták a Szengoku dzsidai (a XV. század második felétől a XVI. század végéig tartó „hadakozó fejedelemségek kora”) kellős közepén érkeztek Japánba, az országot több száz, egymással szemben álló uradalomra szabdalva találták. Mindegyiket egy-egy, saját hadsereggel és érdekekkel rendelkező szamuráj hadúr kormányozta, és nem létezett központi hatalom, ami képes lett volna megbékéltetni őket. Ezek közül a hadurak közül emelkedett ki a Japán első egyesítőjének tartott Oda Nobunaga,[1] akinek sikerült irányítása alá vonnia az ország közepének nagy részét, beleértve a császári fővárost, Kiotót is.

Oda azonban távol állt a teljes győzelemtől, hisz nemcsak olyan nagy hatalmú szamurájcsaládok álltak még vele szemben, mint a Takeda és a Hódzsó klán, de a harcias buddhista szekták ellenségeskedését is el kellett viselnie (ezek közül több saját hadsereggel is rendelkezett). Nem meglepő tehát, hogy Nobunaga olyan ütőkártyát látott az idegen papokban, ami neki kedvezhetett: egyrészt a portugálok tűzfegyverekkel ellátott és értékes, tengerentúli árukkal teli „fekete hajói” csak azokba a kikötőkbe futottak be, amikre a hittérítők áldásukat adták. Másrészt ott, ahol a kereszténység elterjedt, a buddhista boncok elvesztették befolyásukat a lakosság körében.

Nemcsak Oda Nobunaga lett a jezsuita misszió váratlan szövetségese, hanem más, az idegenekkel kereskedelmi kapcsolatokat akaró daimjók (feudális nagyurak) is megnyitották a kapuikat előttük, olyannyira, hogy még a keresztény hitre is áttértek. Oda és az áttért daimjók védelme azonban nem terjedt ki Japán minden szegletére, a térítő munkát végző „keresztény atyáknak” pedig nem kevés kellemetlenséggel kellett szembenézniük. Gyakran megvetés, üldöztetés és halál lett a sorsuk.

Ebben a találkozásokkal teli és konfliktusokkal terhelt időszakban játszódik a következő történet.

PROLÓGUS
Indulás és visszatérés

1579. február 15.

AZ IFJÚ CELSO földre szegezett tekintettel tartott lefelé a Santo Tomé kaptatóján, s olyan erővel taposta a macskaköveket, mintha még jobban a földbe szeretné döngölni őket. Már maga mögött hagyta a Ciruelo sikátorát, és szinte üres utcákon kanyargott, ahol csak a portékáikat összepakoló kofákkal találkozott. Az asszonyok oda-odakiáltottak neki, megpróbálták szégyentelenül rátukmálni a nap végére megmaradt árut, amit már senki sem akart megvenni, akinek szeme volt hozzá. Talán félénksége és rendezett külseje tette, hogy valamelyik városvezető kifutófiújával tévesztették össze, s bár a háztartási teendők valóban részét képezték megszokott feladatainak, azon az estén merőben más természetű megbízatás okán indult el.

Az álnokul hízelgő hangok zaklatása elől egy keskeny, lejtős utcácskán keresztül menekült, mely a székesegyház terére vezetett. A lelkében keresztény, ám zegzugos, mór tervrajzok szerint épült Toledo tele volt szűk sikátorokkal és átjárókkal. Ez legalább nem árasztott ganéj- és vizeletszagot, talán azért, mert a város szent szívének közelében feküdt; mégsem volt híján más koszos elemeknek, mint a vak koldus, aki egy kapualj lépcsőjén ült. A koldus a mellette elhaladó fiatalember felé nyújtotta pénzérmés csajkáját, ő azonban a szemközti falhoz húzódva kikerülte. Mozdulata olyannyira megsérthette a kéregetőt, hogy vakságára rácáfoló ügyességgel tette ki botját, hogy az ifjú elbotoljon benne. Celso egyensúlyát vesztve kis híján a földre esett; szeretett volna megfordulni és kirúgni a csajkát a koldus kezéből, ám eszébe jutott mestere intelme az önfegyelemről, úgyhogy csak halkan mormolt el egy szitkot, és folytatta az útját.

A tér már a Szent Mária-székesegyház gótikus árnyékában fürdött, amikor a keresztutcából kilépő Celso annak ellenére sem feledkezett meg keresztet vetni a Puerta del Perdón előtt, hogy a szitokszó még szinte a nyelvén volt. Csak akkor lassított, amikor megérkezett úti céljához, a püspöki palotához.

Megilletődve vette szemügyre Tavera bíboros címerét, melyből kettő is impozánsan magasodott a főkapu felett, annak mindkét oldalán. Azt mondták neki, hogy tétovázás nélkül haladjon előre, s úgy lépjen be a palotába, mintha maga a prímásérsek lenne, mégis úgy érezte, hogy minden lépésnél megremeg a lába. Nyelt egyet, és kitapintotta a csuhájába rejtett iratot. A papír bizalommal töltötte el, így hát újból keresztet vetett, és elindult a bejárat felé.

Alig lépte át a küszöböt, a folyosó mélyéről érthetetlen hangok morajlása hallatszott. Izzadt a tenyere, ahogy haladt előre, a falakra függesztett portrékról az érsekek és a bíborosok olyan szigorú arccal néztek le rá, mintha tudatában lennének betolakodásának. A folyosóról végül a belső udvarra jutott, ahol a halvány alkonyati fényben egymással számtalan különös és egzotikus nyelven beszélő, különböző országból származó ember között találta magát. Celso csak a spanyolt és a latint tudta felismerni teljes bizonyossággal, ám úgy tűnt neki, mintha a társaságban lévő moriszkó urak a saját nyelvükön beszélnének, ahogy az Arisztotelészt valószínűleg ógörögül idéző teológus atyákkal folytatnak eszmecserét. Mások héberül vagy katalánul magyaráztak, és voltak, akik olasz, portugál, provanszál vagy török nyelven szólaltak meg. Mintha minden nyelv egy tégla lett volna abban a zűrzavaros bábeli toronyban.

A gondterhelt fiatalember azzal a meggyőződéssel állt meg, hogy az urak valamelyike felfigyel a jelenlétére, és kidobatja őt onnan. Azonban úgy tűnt, hogy nem váltott ki belőlük több érdeklődést egy rovarnál, így hát észrevétlenül surrant el mellettük a kolostor felé, hogy megkeresse a palotának a székesegyháztól legtávolabb eső, ezért legkevésbé szent nyugati szárnyához vezető lépcsőket. Ez a szárny adott helyet immár öt évszázada a toledói fordítóiskola szívét alkotó műhelyeknek és könyvtáraknak.

Rálelt a megjelölt lépcsősorra, és a fokokat kettesével szedve ment fel rajta. Amint az utolsóra lépett, az üres teret fennkölt kifejezéssel fürkésző Raimundo de Sauvetat márvány arcképével találta magát szembe. Azon az estén harmadjára is keresztet vetett, és befordult egy folyosóra, ami egy magas polcokkal és széles átjárókkal teli könyvtárba vezetett. Könyvek és iratkötegek zsúfolódtak össze a polcokon, és lepték el az asztalokat. Nem volt egyedül, mert a helyiségben itt-ott fordítók és deákok hajoltak az íróasztalok fölé, vagy kutattak összehúzott szemöldökkel a falakat elfedő poros kötetek sorai között. Némelyikük néha felemelte tekintetét az olvasmányából, és pápaszeme felett átnézve vette szemügyre a fiatalembert, ő azonban csak megköszörülte a torkát, és továbbhaladt, míg egy csikorgó szék hangja és egy neki szóló pisszegés meg nem állította. Elég volt egy pillantást vetnie a háta mögé, hogy meglássa az egyik könyvtáros vad tekintetét: a mogorva arcú bencés szerzetes azért eredt a nyomába, hogy véget vessen illetéktelen behatolásának. Celso elveszve érezte magát, és futásnak eredt; a szerzetes hangosan utánakiáltott, ami felháborodást és méltatlankodást váltott ki a jelenlévők többségéből.

A fiú még két könyvtáron rohant keresztül, amíg el nem veszett a szobák és folyosók újabb rengetegében. Mindenki furcsán nézett rá, aki az útjába került, de senki nem állította meg, hogy eligazítsa, miközben a második lépcsősort kereste: azt, amelyik a mestere szerint az egész félszigetről, sőt még távolabbról, Észak-Európából és Afrikából is érkező tudósokat elszállásoló cellákhoz vezetett.

Befordult egy sarkon, és egy szennyes vízzel teli vödröt cipelő novíciussal találta szembe magát.

– Hol vannak a cellák? – szegezte neki a kérdést.

Az idegen nyers modorától meglepett szerzetesnövendéktől csak annyi tellett, hogy ujjával az egyik folyosó felé mutatott. Celso, akinek minden kőfolyosó egyformának tetszett, arrafelé rohant tovább, s végül rálelt a lázasan keresett lépcsősorra. Nagy sietségében néha megbotlott a lépcsőfokokban, de nagyobb baj nélkül jutott fel a bentlakóknak szállást adó emeletre. Az ajtókat jobbról számlálva ment végig a folyosón: három, négy, öt… Ott van, a hatodik az.

Félénken kopogtatott be. Mivel nem kapott választ, határozottabban próbálkozott újra, és feszülten hallgatott. Semmi nem hallatszódott át a vaskos tölgyajtó túloldaláról. Akárcsak a többi cella ajtaján, ezen is csak egy vaskarika volt a zár helyén. Habozott egy pillanatig, majd behajlította az ujjait, megragadta a kerek fogantyút, és maga felé húzta; a kőpadlót végigsúroló faajtó nyikorogva nyílt ki. A túloldalon nem volt más, csak sűrű sötétség.

– Ayala atya? – kérdezte bátortalanul.

Nem kapott választ, ezért beljebb ment a szobába. A szeme fokozatosan szokott hozzá a nap utolsó sugarait átszűrő, rácsos ablakon beáradó fényhez. A rózsaszínes félhomályban Celso szemügyre vette az Urat és a kereszténységet korábban tengerentúli missziókban szolgáló, most azonban jámbor elvonultságban tudós életet folytató jezsuita nyelvész és fordító, Martín Ayala szerény, személyes tárgyait. Celso figyelmét nem a magukból pergament okádó, elhasznált polcok keltették fel a leginkább, és nem is a nyomorúságos priccs, amin felnőtt ember alig férhetett el, hanem a falakat takaró, különös papírlepedők, amik egyetlen rést sem hagytak a kőből szabadon.

Celsót annyira lenyűgözte a látvány, hogy megfeledkezett jövetele okáról. Közelebb ment, hogy megpróbálja megfejteni, mit jelenthetnek azok a tintával sűrűn rótt jelek, amiket olyan hófehér papírra vetettek, hogy még a sötétben is meg tudta állapítani, hogy ennél fehérebbet még soha nem látott. A kusza, titokzatos alakzatokat mintha nem is pennával, hanem ecsettel rajzolták volna… Némelyek függőleges sorban követték egymást; mások aprólékos kidolgozottságukkal és különleges szépségükkel önmagukban foglaltak el egy teljes vásznat. Nem hasonlítottak semmire, amit Celso addig látott, mert híján voltak az arab írás kanyargós folyékonyságának vagy a héber takaros szimmetriájának. Egyenesen úgy tűnt neki, mintha a jelek közé formák is kerültek volna: csúcsos fák, emberi alakok talán… És az ott? Egy különös tetejű házikó? A lemenő nap fényében még közelebb szorította az orrát a papírhoz, és különös tájakat, egy távoli föld árnyait sejtette meg…

– Mit keresel itt? – dörgött egy hang a háta mögött.

Celso megijedt, hirtelen megtántorodott, megbotlott a helyiség egyetlen, támlátlan székében, a hátára esett, a feje pedig egy szalmazsákhoz csapódott.

A zárkózottságot sugalló mély hang, amit egy kolosszusénak képzelt, a valóságban egy sovány, csontos arcú, de egyenes hátú férfihoz tartozott. A vonásait elrejtő, jól borotvált szakáll arra engedett következtetni, hogy már elmúlt negyvenesztendős. A félhomályban lángolónak tetsző szeme a földhöz szögezte Celsót.

A fiatalember szólásra nyitotta a száját, hogy magyarázatot adjon, de csak dadogni volt képes, amit még maga sem értett; ekkor eszébe jutott a levél, és rájött, hogy végig az ujjai között szorongatta. Kinyújtotta a kezét, és átadta az imént érkezőnek. Utóbbi meggyújtott egy kisebb gyertyát, és megvilágította a borítékot; a bélyegen látható IHS betűket egy lángoló sugarú nap ölelte körbe. A címzett összevonta a szemöldökét, és feltörte a pecsétviaszt.

Elolvasta az üzenetet, majd a futárhoz fordult:

– Már láttalak téged. Novícius vagy a Santo Tomé iskolában.

– A nevem Celso de Gálvez, mester – válaszolt az ifjú.

– És mondd csak, Celso, miért hozol nekem titokban üzenetet Kasztília és Toledo tartományfőnökétől? Miféle ügyek azok, amiket Castro atya vagy Aurteneche atya nem tud velem fényes nappal megvitatni?

– Semmit sem tudok, uram, de azt mondták, hogy érjem el, hogy ön ma este az Orgaz-házaknál legyen, még azelőtt, hogy a ciszterciek esti misét tartanának. Ahogy azt is, hogy járjon el körültekintően, és amennyire csak lehetséges, kerülje el, hogy bárki is észrevegye.

Ayala rosszalló arckifejezéssel csóválta meg a fejét, a mozdulat azonban nem a fiatalembernek szólt.

– Mondd meg az atyáknak – szólt végül –, hogy nem vehetem semmibe a provinciálisunk kérését, ám épp az effajta ügyeskedések táplálják a Társasággal szembeni bizalmatlanságot, és hogy Silíceo bíboros nem is olyan régen megtiltotta, hogy a város területére lépjünk.

Celso bólintott, bár mindketten jól tudták, hogy semmit nem fog mondani a mestereinek. Épp elég volt a számára, hogy sikerült végrehajtania az utasításaikat.

Martín Ayala a szolgálati kijáraton át hagyta el a püspöki rezidenciát, arcát pedig a csuklyájával rejtette el. Az este hűvöse emlékeztette rá, hogy a tél még nem múlt el teljesen, s míg körbenézett, a tenyerébe lehelt. Már évek óta távol igyekezett tartani magát a Társaság ügyeitől; annyi szál kötötte az iskolai közösség világi életéhez, hogy egyes toledóiak még azt sem tudták róla, hogy a jezsuita rend tagja. A tartományfőnök levelét azonban nem lehet figyelmen kívül hagyni, s bármennyire is próbára tették a türelmét az ehhez hasonló ügyek – főleg akkor, amikor a rendtársainak olyannyira ínyére való titokzatoskodás közepette kerültek elé –, azt be kellett ismernie, hogy mégis ébresztettek benne némi kíváncsiságot.

Abbéli eltökéltségében, hogy az estének minél hamarabb véget vessen, elindult Orgaz gróf egykori rezidenciája, egy hatalmas, régi házakból álló épületegyüttes felé, ami a székesegyháztól nem túl messze helyezkedett el, és amit a Társaság néhány évvel azután vásárolt meg, hogy megvetette a lábát Toledóban azzal a szándékkal, hogy iskolát vagy templomot építenek a helyére – a döntés még nem született meg. A lakóházak a zsidónegyed tőszomszédságában álltak, így Ayala a Caleros-negyed keskeny kaptatóin át a Salvador tér felé vette az irányt.

Véglegesen bezárt üzletek sokaságát hagyta a háta mögött: a zsidókat száműző rendelet ellenére még maradt egy-egy héber felirat az ószeresek boltjain, az ékszerüzleteken, a kovácsműhelyeken, a zálogházakon és a kocsmákon. Az alcanái kereskedelmi központhoz érve az éjszaka magányában úgy tűnt, mintha a területet csak árnyak és macskák népesítenék be. A város szívében tátongó üresség megmagyarázhatatlan nyugtalanságot keltett benne. Ha hitt volna a rossz előérzetekben, Ayala azt mondta volna, hogy egy ilyen fogta el őt; összehúzta hát magán a köpenyét, és folytatta az útját.

A macskakövek fokozatosan megfogyatkoztak, és a kavicsossá váló út egy maréknyi düledező ház mellett ért véget. A helyet egykor körbevevő falból már csak egy kősor maradt, melynek magassága alig érte el egy póznáét; az Orgaz grófok régi toledói rezidenciáját maga a város nyelte el; a zsidónegyed és az új kereskedelmi központ közé szorulva már alig állt a lábán.

Ayala belépett a kísérteties épületegyüttesbe, és a központi udvarba ment, mely egy magából hányingert keltő szagokat párologtató kút köré épült. Körbenézett, szemügyre vette a házak lerombolódott tetőit és a súly alatt beomlott homlokzatokat, miközben azt kérdezte magától, hogy mit keres ezen a helyen. A tartományfőnök levele nem győzte hangsúlyozni, hogy mennyire fontos, hogy diszkrét legyen, de nem szolgált magyarázattal arra vonatkozóan, hogy mit várnak el tőle. Mielőtt még sötétebb gondolatok szállták volna meg, észrevette, hogy az egyik ház zsalugáterei mögül gyenge fény szűrődik ki. Félretette az aggodalmát, és az egyetlen használható ajtóhoz ment. Mivel nem hallatszottak ki hangok, elege lett az elővigyázatosságból, benyomta az ajtót, és átlépte a küszöböt.

Két férfi várta őt a házban, mindketten a jezsuiták fekete köpenyét viselték. Egyiküket, aki hátratett kézzel állt, mintha nem sokkal azelőtt körbejárkált volna, jól ismerte: Aurteneche atya volt az, a Toledóban élő jezsuiták legidősebbike. A másik kiléte azonban, aki a helyiséget bevilágító lámpás mellett ült, teljes rejtély volt a számára.

– Ayala atya – üdvözölte Aurteneche, amint meglátta, hogy belépett –, köszönjük, hogy eljött. Tudjuk, hogy a helyzet nem mindennapi, ám hamarosan megérti majd, hogy nem volt más választásunk.

– Jó estét, Aurteneche atya – válaszolta a jövevény, miközben lehúzta csuklyáját, hogy szemügyre vegye az ismeretlen jezsuitát.

– Ő itt Escrivá atya, Mercurian atya koadjutora Rómában. – Az idős ember nagy tisztelettel mutatta be társát, annak ellenére, hogy a férfi vagy húsz évvel fiatalabb volt nála.

A Társaság fő elöljárójának egyik ad providentiam asszisztense, akit azért küldtek Rómából, hogy egy gyertya fényénél tárgyaljon vele, mondta magában Ayala. Mi értelme van ennek?

– Kérem, foglaljanak helyet – nyújtotta ki feléjük nagy és inas kezét Escrivá.

Míg a római küldött az asztal közepére csúsztatta a lámpást, ők leültek a vele szemben lévő két, még üres székre. Ahogy Ayala a kezét az asztal lapjára tette, megérezte a fa elkorhadt állagát; nem csodálkozott volna, ha bármely pillanatban hamuvá porlad szét az ujjai között.

– Mondja, Ayala atya – kezdte a küldött –, mivel foglalkozik a fordítóiskolában?

Ayala habozott egy pillanatig, megpróbált rájönni, hogy mindez miért lehet lényeges.

– Van néhány tanítványom, kéziratokat fordítok, mások fordításait javítom…

– És mely nyelvekkel szokott dolgozni?

A fordító gyanakvóan pillantott oldalra.

– A portugállal, az olasszal… A latinnal és az ógöröggel is, természetesen…

– És a japánnal.

Ayala átható tekintettel nézett rá.

– Igazság szerint már évek óta nem fordítok arról a nyelvről…

– De van, aki azt mondja, hogy nem felejtette el. Ahogy azt is, hogy még mindig ír és olvas rajta; lehetőleg a saját cellájában, hogy elkerülje a kíváncsiskodókat, és megspórolja a magyarázkodást.

– Az olyan magyarázkodást, mint most ezt, így akarja mondani. – Ayala hangja kissé kihívóan csengett, ami pillanatnyi riadalmat keltett az idős Aurtenechében.

A küldött elmosolyodott.

– Igaz, hogy tagja volt Xavéri Ferenc első japán missziójának?

– Igaz.

– Ez majdnem harminc éve volt. Nagyon fiatal lehetett akkoriban.

– Tizennyolc éves voltam, amikor Malakkába érkeztem, hogy csatlakozzam Xavéri Ferenc atya expedíciójához – erősítette meg Ayala –, és tizenkilenc, amikor 1549-ben, Nagyboldogasszony napján partra szálltunk Kagosimában.

– Egy még felderítésre váró, kietlen földön… Miért akart Xavéri Ferenc egy ilyen fiatal embert a missziójába?

– Xavéri Ferenc atya azt kérte a burgosi kollégiumtól, hogy küldjenek neki egy betűvetésben ügyes novíciust… Valamiért rám esett a választás. Az atyának meggyőződése volt, hogy minél fiatalabb az ember, annál nyitottabb az elméje, és annál könnyebben tanul, főképp nyelveket és nyelvjárásokat.

– És nem is tévedett – jelentette ki Escrivá –, hisz ön készítette az első japán szótárt és nyelvtant.

– Én és Da Silva atya – pontosított Ayala. – Később pedig Juan Fernández atya bővítette ki, és látta el javításokkal.

– Hány évet töltött az ottani misszióban?

Ayala hátradőlt a székében, hogy arcát eltávolítsa a rajta táncoló fénytől.

– Majdnem húsz évet. Egy egész életet. – A hangjából úgy tűnt, mintha elkomorult volna. – Maga Xavéri Ferenc szentelt pappá Japánban.

– Engem azonban arról tájékoztattak, hogy önnek nem az evangelizáció volt az elsődleges feladata. Igaz ez?

Ayala Aurtenechére vetette pillantását.

– Megmagyarázná, hogy mire megy ki ez a kihallgatás?

– Legyen szíves, válaszoljon a koadjutor kérdéseire! – kérte az idős jezsuita.

A fordító ismét előrenézett, kezeit pedig kinyújtva az asztalra tette, így leplezve a vállaiba álló görcsöt. Várt egy pillanatot, mielőtt válaszolt volna.

– Xavéri Ferenc, később pedig az őt a misszió élén követő Cosme de Torres atya is azt kérte tőlem, hogy minden erőmmel a nyelv megtanulására és a helyiek megismerésére összpontosítsak, valamint foglaljak írásba mindent, amit megtudtam, és ami a Társaság segítségére lehet abban, hogy jó kereszténnyé váljanak. Nem róttam tehát az országutakat, és nem prédikáltam falvakban, a munkám azonban igenis a hittérítéshez kötődött.

– A könyvtárból végzett evangelizáció a hittérítés egy igencsak kényelmes módja – mosolyodott el Escrivá atya. – Ne vegye sértésnek! Pontosan ez teszi önt nagyon értékes személlyé a jelenlegi helyzetben.

– Mit akar ezzel mondani?

– Luís Fróis szerint ön sokkal inkább volt tudós, mint pap. Részletekbe menően tanulmányozta azt a hitetlen országot. Azt is mondhatnánk, hogy nincs a Társaságban senki, aki önnél jobban ismerné azokat a barbárokat.

– Nem barbárok – ellenkezett Ayala. – Legalábbis nem kevésbé barbárok, mint amennyire mi annak tűnhetünk az ő szemükben.

– Mindenki barbár, aki nem Krisztus hitében él, Ayala atya. – A római küldött előhúzott valamit a köpenye alól. – És ha nem hisz nekem, olvassa el ezt a levelet!

Escrivá az asztalra csúsztatott egy negyedrét hajtott papírlapot, amit Ayala némi bizalmatlansággal vett a kezébe. Az olasz nyelvű levelet a japán misszió vezetője, Francisco Cabral írta alá.

Everard Mercurian atyának, a Mi Urunk Kegyelméből a Jézus Társasága generálisának, Rómába.

Küldemény a Fülöp-szigeteken keresztül.

Japán tatományfőnök-helyettesétől.

Jól tudom, hogy a Generális Atyának nem áll módjában, hogy minden egyes misszió belső ügyeivel külön foglalkozzon, ahogy azt is tudom, hogy néhány hónapon belül partra száll nálunk a kegyelmességed által küldött Alessandro Valignano vizitátor atya, hogy amennyire csak lehetséges, hozzájáruljon a keresztény hittérítés szent feladatának sikeréhez. Azonban az itt kialakult vészhelyzetet tekintve, és annak reményében, hogy Valignano atya nem veszi majd rossz néven, hogy közvetlenül önhöz fordulok, értesítenem kell, hogy súlyos tragédiák érik a Társaság testvéreit e sátáni szigeteken. Mert bár sok testvérem állítja azt Rómában, hogy itt nagyon tiszteletre méltó dolgokat látott, a valóság az, hogy az itteni emberek nem szeretik Istent, és megvetik törvényét, és így van ez azóta, hogy Xavéri Ferenc e földre lépett. De még neki sem, akit útjain kövekkel dobáltak meg, és még így is volt hite ebben az Istent megvető népben, neki sem kellett olyan szerencsétlenségekkel szembenéznie, mint amik most történnek velünk.

Tudnia kell, hogy az elmúlt július tizedik napján az Oszaka városában található rendházunkban holtan találták Luís Mendes testvért. Olyan kegyetlenséggel végeztek vele, hogy holttestét a Társaság tagjai csak az alapján tudták azonosítani, hogy ki hiányzott közülük. Az eset nagy bánatot és félelmet váltott ki a közösségben. Azt hitték, hogy ennél rosszabb már nem történhet, amikor nyolc nappal később ugyanolyan állapotban leltek rá az oszakai Pomba atya és a szobáját rendben tartó japán segédje holttestére.

Anélkül, hogy tudtuk volna, ki követte el e gonoszságokat, az Oszaka térségét irányító uraságokhoz fordultunk, Fróis atya pedig Nobunaga király közbenjárásáért folyamodott. Azonban, ahogy azt már mondtam, ez a nép nem becsüli az idegeneket, s bár kaptunk tőlük néhány támogató szót, nem tettek sokat a további szerencsétlenségek elkerüléséért, mert épp Nagyboldogasszony napján, amikor már minden készen állt, hogy megemlékezzünk arról, hogy Krisztus szava megérkezett erre a földre, a granadai Gonzalo Sánchez atyát a tanabei rendházban holtan találták. Tanabe ugyanazon a parton található, mint Oszaka, ám több mérfölddel keletre, de a gyilkosság módja teljesen a szegény Mendes és Pomba megölésére emlékeztetett. Bár a két hely távol van egymástól, azok, akik látták a holttesteket, bizton állítják, hogy a gyilkosságokat ugyanaz a személy követte el.

Kiszolgáltatott helyzetünket figyelembe véve ekkor arra kértünk engedélyt a part mentén élő uraságoktól, hogy testőröket fogadjunk Manilából és Új-Spanyolországból, Nobunaga király azonban megtagadta, hogy bármilyen idegen fegyveres Japán földjére lépjen. Az elmúlt napok szenvedései okozta kétségbeesés és a szent engedelmesség arra késztet, hogy támogatásért esedezzem. Kérem, küldjön hozzánk Rómából egy legalább két inkvizítorból álló testületet egy olyan személy kíséretében, aki jól ismeri ezt a népet és ezt a földet. Fróis atya szerint nincs alkalmasabb e feladatra Martín Ayala atyánál, aki megítélése szerint nyilvánvalóan a legjobban beszél japánul, és képes megérteni az itteni emberek gondolkodásmódját. Ezek a küldöttek talán a Szent Gondviselés segítségével képesek lesznek fényt deríteni a tragédiákra, a tettes leleplezése után pedig maguk a japán uraságok tudnak majd igazságot szolgáltatni saját törvényeik szerint.

Ayala felnézett a levélből. Némileg lesújtották a benne elbeszélt események.

– Ezt a levelet Nagaszakiból küldték hat hónappal ezelőtt – mondta Escrivá, miközben újra magához vette a papírlapot. – Két hete érkezett Rómába. Természetesen nem tudjuk, hogy mi minden történhetett az azóta eltelt időben.

– Teljesítik a kérését? – kérdezte Ayala komoly hangon.

– Cabral atya jó ember, akinek borzalmas körülményekkel kell szembenéznie – válaszolta a küldött –, nincs kétség afelől, hogy megfontolta a kérését, ám nem tudja, hogy a Társaság milyen helyzetben van Rómában.

– Mit akar ezzel mondani?

– A helyzetünk Kelet-Indiában bizonytalan. Főképp a ferences és a domonkos szerzetesek gyakorolnak nyomást a pápára, hogy engedélyt kapjanak a prédikálásra Malakkában, Kínában és Japánban. Úgy tűnik, nem elégednek meg azokkal a szerencsétlenségekkel, amiket a Nyugat-Indiákon okoztak.

– Vagyis? – tudakolta Ayala, akiben ismét megütközést keltettek az egyházat felőrlő politikai nyavalyák.

– Vagyis a Szentatya előtt nem adhatjuk jelét a gyengeségünknek – jelentette ki az asztalon áthajoló Escrivá. – Ha Rómában tudomást szereznének ezekről a történésekről, sokan arra a következtetésre jutnának, hogy a helyzet kicsúszott az ellenőrzésünk alól. Inkvizítorokat küldenének, méghozzá főleg ferenceseket, akik nem haboznának arra használni ezt a tragédiát, hogy kijelentsék: a Társaság munkája végzetesnek bizonyult. Száműznének minket, hogy ferencesek vegyék át a helyünket, ön pedig jól tudja, hogy a barátok nem szállhatnak partra Japánban. Maga Xavéri Ferenc ismételte el számtalan alkalommal: azt a földet nem lehet úgy evangelizálni, mint az indiánokét. Nem tennének mást, csak lerombolnának mindent, amit korábban sok jó ember felépített.

„Pontosan – gondolta Ayala –, évtizedek munkája veszne kárba.” Ahogy a jezsuiták is elveszítenék a Kína és Japán közötti, jól jövedelmező selyemkereskedelem feletti ellenőrzést.

– Tehát a generális atya nem teljesíti a japán misszió kérését?

– Nem ezt mondtam. Ön egyedül fog útra kelni, erről pedig semmilyen esetben sem szerez tudomást senki a Társaságon kívül. A generális atya személyes küldötteként utazik majd, menlevelét a kongregáció állítja ki, és maga Mercurian látja el pecsétjével.

– Egy ilyen irat nem sok hasznomra lesz ott, nem nyitja meg előttem egyetlen kastély vagy palota kapuját sem.

– Valódi tekintélyt ad azonban a Társaság testvéreinek szemében, és erkölcsi tekintélyt a barbárokkal szemben. Ön Róma küldötte lesz, ennek pedig bőven elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy azok a királyocskák a lábai elé boruljanak.

Ayala felsóhajtott. Az emlékeit lecsendesítő, egyszerű és visszavonult élet a végéhez ért; be kellett látnia, mint a közeledő viharral szembesülő, nyílt tengeren hajózó tengerésznek, hogy nincs menekvés. Egy dolgot azonban még el akart mondani.

– Tudja, hogy száműztek a misszióból?

Míg Aurteneche atya meglepetését leplezve, lopva nézett rá, Escrivá tagadólag intett a fejével.

– Ne legyen ennyire szigorú önmagával szemben, Ayala atya! Tudomásom van róla, hogy önnek, mint az egyik legrégebb óta ott szolgálónak, azt tanácsolták, hogy hagyja el a missziót, ön pedig bölcsen elfogadta a javaslatot. Most pedig azt remélem, hogy ugyanezzel a bölcsességgel egyezik bele a visszatérésébe.

Így borult mindenre a feledés fátyla, és így nyert minden bocsánatot. Ayala beleegyezően bólintott.

– Remek – állapította meg a küldött elégedetten. – Két héten belül útra kel Sevillából. Az Indiákra tartó flottához csatlakozva a kasztíliai tengeri útvonalon keresztül jut el a lehető leghamarabb a japán partokig. Az Úr legyen önnel, mert csak maga tehet azért, hogy ne veszítse életét többé senki, aki az Ő nevét szolgálja azokon az istentelen szigeteken.

Az Eiroku-korszak 2. éve,[2] Obon éjszakája

ÜDVÖZLŐ MÁGLYÁK ÉGTEK, s Minó ege sosem volt ragyogóbb, mint az évnek azon az éjszakáján. A lángok minden szentélybe és minden otthonba hazavezették a holtakat, hogy három napot töltsenek ott az Obon csúcspontjáig, Okuribi éjjeléig, amikor is visszaindultak a túlvilágra.

Az Igarasi Bokuden kertjében égő tűz mégsem az üdvözleté volt, bár a férfi biztos volt benne, hogy látogatója hamarosan megérkezik.

A lángoknak háttal állva várt, arca a sötétbe veszett. Baljában tartotta hétéves kisfia kezét, aki olyan erősen szorította meg az ujjait, hogy szinte fájdalmat okozott neki. Mindketten magányosan vártak, nem szóltak egymáshoz egy szót sem, hisz már mindent megbeszéltek. Erre a pillanatra készítette fel a gyermekét már azóta, hogy értelme nyiladozni kezdett.

A kertre nyíló, rozsdás pántú faajtó lassú nyikorgással nyílt ki, s egy arcát széles szugegasza kalap alá rejtő nő lépte át a küszöböt. A fekete köpeny, amibe burkolózott, egy varjú szárnyait idézte, s minden lépésének botja koppanásával adott súlyt.

Megállt az apa és a fia előtt.

– Drága tanítványom, végre újra látjuk egymást – köszönt a látogató. – Mikor is búcsúztunk el?

– Mire véget ér a nyár, tizenhárom éve lesz – mondta Igarasi.

– És mondd csak, még mindig úgy gondolod, hogy megérte ekkora árat fizetned azért, hogy hátrahagytad a régi életedet?

Igarasi nem válaszolt, csak letérdelt a fia elé, és a vállára tette a kezét. Kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Nem búcsúzunk el szavakkal egymástól. Nincs rá szükség, mert ettől a pillanattól kezdve már nem vagyunk apa és fia.

A fiú bólintott. Összeszorította a fogait, könnyek égették az arcát. Az apa tekintete azonban kifejezéstelen maradt; szemét a fiára szegezte, ezzel akadályozva meg, hogy lehajtsa a fejét. Végül, talán egy utolsó gyengeségnek engedelmeskedve, megölelte a kisfiút, s egyik kezét a tarkójára tette.

– Eljön a nap, amikor majd újra találkozunk – súgta a fülébe. – Mostantól kezdve csak azt a napot fogom várni, és neked is így kell tenned, Goicsi, mert az, aki lelkében vággyal él, képes átszelni a pokol völgyeit is. – Ezután eltolta magától.

A nő kinyújtotta a kezét, a kisfiú pedig óvatosan odament hozzá. Ettől az éjszakától kezdve ő lesz a családja. Először hosszú és kérges ujjait, majd elégedett arcát vette szemügyre annak, aki a mai estétől a családja lesz. Végül megfogta a felé nyújtott kezét. Ahogy kifelé indultak, félelem és szomorúság áradt szét a szívében. Máris hátrahagyott élete után sóvárgott. Mielőtt átlépték a küszöböt, még egyszer utoljára hátranézett. A férfi, aki valaha az apja volt, még mindig térdelt, s egy utolsó, búcsúzó mozdulat gyanánt biccentett. Az ajtó becsukódott, és végleg elválasztotta az életüket egymástól.

Amikor egyedül maradt, Igarasi megengedte magának, hogy sírjon. Térdére tett ökle összeszorult, válla pedig rázkódott a zokogástól. Úgy érezte, hogy megroppan iménti tettének súlya alatt. Mély levegőt vett, felállt, és odament a máglyához; kézfejével letörölte az utolsó könnycseppeket, tekintetét pedig a lángokra szegezte, amíg a holtak éjjelének tüze megszárította az arcát, és megkérgesítette a lelkét. Csak ekkor érezte úgy, hogy felkészült arra, amit még meg kell tennie.

Nagyobb eltökéltséggel annál, mint amit valójában érzett, a teraszhoz ment, levette lábbelijét, és fellépett az emelvényre. Habozás nélkül húzta oldalra az ajtót. Bent, a tatamin térdelve, nyári éjszakákon viselt, lenge jukatájában várta őt a felesége. Arca nyugodt volt, Igarasi azonban tudta, hogy a legzavarosabb vizek mindig a mélyben kavarognak. Csak azt remélte, hogy a hitvese egyszer majd megbocsát neki.

Hikaru felegyenesedett, jukatája selyme lágyan megrezzent, Igarasi pedig szomorúan nézte, ahogy a nő a szobát átszelve feléje tart. Szükségem van a vigasztalására, mondta magában, míg felesége kiszedte hajtűjét, és haja a vállára omlott.

A karját kitáró Igarasi vágyott rá, hogy magához szorítsa, szeretett volna elveszni sűrű haja menedékében, a nő azonban a hajtűvel dühösen a mellkasába szúrt. Ahogy kihúzta, az értetlenség ejtette sebből vér szivárgott. A férfi átadta magát a kétségbeesésnek: arcon csapta a feleségét, megszorította a csuklóját, és kicsavarta belőle a hajtűt. Hikaru egyáltalán nem riadt vissza, és ahelyett hogy dühösen felpofozta volna a férjét, egy ökölcsapást mért Igarasi nyakára, majd a mellkasán ejtett friss sebbe mélyesztette a hüvelykujját.

Igarasi térdre rogyott, kis híján elalélt a fájdalomtól, a nő pedig nem hátrált addig, amíg háttal a földre nem kényszerítette. Csak ekkor törtek elő a könnyek a szeméből. Ráült a férjére, és elővette az addig a ruhájába rejtett kést. Míg Hikaru a feje fölé tartotta a kaikent, Igarasi azt mondta magában: megérdemli, hogy így végezze be napjait, feleségének pedig kijár ez az elégtétel. A halálos szúrás azonban elmaradt. Felesége habozni kezdett, arcán a harag és a gyötrelem vívott tusát, az utolsó pillanatban pedig a saját nyakához szorította a tőrt.

– Ne! – kiáltotta a karját kinyújtó Igarasi, és még időben elragadta tőle.

Eldobta a kést, Hikarut pedig maga mellé húzta a földre. A nőt legyőzte a zokogás, fejét Igarasi mellkasára tette, könnyei összekeveredtek férje vérével.

A Hikaru fájdalmától megrendült Igarasitól nem telt más, csak simogatta felesége kibomlott haját, vigasztaló szavakat súgott neki, és együtt sírt vele. S míg ezt tette, észrevette, hogy lányuk a lépcsőről figyeli őket; figyeli őket, és ő is sír. Szülei fájdalmát és elveszett fivérét siratta.

1. FEJEZET
Világok között

AGUADALQUIVIR PÁRÁJA finom lepellel takarta be a várost, készen arra, hogy a márciusi reggel első napsugarai szertefoszlassák. Sevilla szép lassan elkezdett ébredezni, és már az első lélegzetvételtől egyértelmű volt, hogy a szívverése rendben van, hogy az utcák vénáiba egy Atlanti-óceánon túli szív pumpálja a gazdagságot. Ayala korábban sosem látott ennyire élénk, gazdagságra és szépségre éhes várost, és rájött, hogy mennyire hanyatlóban volt szeretett Toledója, melyet lefoglaltak a belső viták és viszálykodások, miközben az élet messze a város határan túl zajlott.

Rögtön napfelkelte után felszállt a Santa Marta hajóra, és miután elfoglalta annak egyetlen, vendégeknek fenntartott kabinját, felment a fedélzetre, hogy lássa, ahogy a hajó elhagyja az Aduana-mólót. A folyami szél megcsapta az arcát, és összekuszálta a haját. A levegőt betöltötte a tengerészek hangja, akik siettek begyűjteni a kötélzetet és megragadni a csáklyákat, hogy elhagyhassák a kikötőt. A kapitány parancsot adott a nagyvitorla kiengedésére, Martín Ayala pedig a korlátra támaszkodva figyelte a folyón tovatűnő Sevillát.

Balra a Torre del Oro mór sziluettje visszatükröződött a csatornán, és a Casa de la Moneda látszott, ahol az Indiák aranyából és ezüstjéből pénzérméket vertek. Az Arenal falai fölött pedig – utolsó menedékként az angol és a holland kalózokkal szemben – a Giralda tornya magasodott, dölyfösen és büszkén, mint a muzulmánok, akik építették. Ám jobbra Sevilla fenyegetőbb arca tűnt fel, az impozáns falakkal bíró San Jorge-kastély, az inkvizíció székhelye.

A hajó szép lassan eltávolodott a parttól, és becsatlakozott a folyami forgalomba. Ayala felnézett az égre, és felajánlotta lelkét a Teremtőnek. Hátrahagyta a vén Európát, hogy visszatérjen azokra a partokra, amik számára semmi jót nem tartogattak. Azzal vigasztalta magát, hogy akárhová is kerül, legalább az ég ugyanaz, amiben gyönyörködik. Mint Isten igazsága, ami mindenütt egy és megkerülhetetlen.

AHOGY HALADTAK A FOLYÓN a tenger irányába, újabb hajók csatlakoztak azokhoz, amik Sevillából indultak. Néhány még a Sanlúcar de Barrameda magasságában lévő torkolat után is feltűnt, egészen addig, míg az amerikai flotta, melyet a tengerészek spanyol flottának neveztek, ki nem ért a nyílt tengerre. Olyan hosszú volt a sor, hogy úgy tűnt, a legtávolabbi hajók a horizonton egyensúlyoznak. Onnantól kezdve, Afrikától még mindig távol, az utolsó vitorlát is kieresztették, és a hajó orrát a Kanári-szigetek felé irányították.

Kilenc nappal később a különítmény elérte a La Gomera szigetet, ahol pótolták az élelmiszer- és ivóvízellátmányt, és megpihentek néhány éjszakára. Amikor ismét a tengeren voltak, Ayala megkönnyebbülve tapasztalta, hogy a gyomra végre kezdett hozzászokni a hajó örökös hullámzásához. Eldöntötte, hogy visszatér a japán nyelv tanulásához: köteteket, leveleket és aktákat terített szét kabinja íróasztalán és ágyán, és órákon keresztül furcsa nyelven mormogott magában. A tengerészek, akik ezt a litániát a kabin ablakán keresztül hallották, azt hitték, hogy a jóember latinul vagy görögül imádkozik, a kapitány pedig, aki indulás előtt részt vett néhány szentmisén, meg volt győződve róla, hogy héberül vagy arámi nyelven beszél.

Mindenesetre senki nem merte megkérdezni tőle, akkor sem, amikor felment a fedélzetre friss levegőt szívni, vagy a néhány alkalom egyikén, amikor együtt vacsorázott a kapitánnyal. Nyájas embernek tűnt, de gyakran látták semmibe révedő tekintettel és komor arccal, mintha baljós végzet súlya nehezedne rá, ami nem kevés zavart keltett a legénység körében.

Húsz napja hagyták el a Kanári-szigeteket, és kevesebb mint egy hét volt hátra a martinique-i kikötésig, amikor Juan Cortés kapitány kifaggatta vendégét az utazása felől. Egy korai vacsora közben történt, hallal és sajttal megrakott asztal mellett. Ayala, miközben válaszolt, nyugodt mozdulatokkal lögybölte a bort poharában: „Beteljesíteni Urunk akaratát, milyen más ok mozgathatná a világ teremtményeit?” És a kérdést nem tették fel neki többé.

Ayala tudta, hogy a szándékai nem olyan nemesek és jólelkűek, ahogy azt sugallta, mivel az első pillanattól, amikor felmerült a misszió ötlete, olyan parázs gyúlt benne, amiről azt hitte, örökre kihunyt már. Még mindig nem volt számára világos, hogy a szél, ami felszította a tüzet benne, és ami most az óceánon át repítette, a testvérei iránt érzett szeretet volt, vagy – amitől inkább tartott – a lehetőség, hogy választ talál saját kérdéseire. Kérdések, amiket igyekezett az idő múlásába és a távolságba temetni.

Április elején partra szállt Veracruzban, Új-Spanyolország atlanti partvidékén, ahol csatlakozott genovai kereskedők egy csoportjához, akik engedélyt kaptak a királytól, hogy a filippínókkal üzleteljenek. Az volt a célja, hogy tizenkét napon belül elérje Acapulco kikötőjét az alkirályság partvidékén, és felszálljon a manilai gályahajóra, ami a hónap közepén indult Ázsia felé, kihasználva a téli monszun kései szelét.

A jó időnek és a problémamentes útnak köszönhetően kevesebb mint tíz nap alatt Acapulcóba értek, ahol Ayala először érezte, hogy visszatérőben van a távoli földre: a levegőben ugyanaz a fűszeres illat terjengett, ami Oszakában és Nagaszakiban, és a zsákok ugyanazokkal a szimbólumokkal voltak ellátva, amiket a japánok használtak, hogy jelezzék a csomagjaik súlyát. Egyes hajókról rizspapírkötegeket, ernyőket és japán acélfegyvereket pakoltak le: az atya tudta, hogy azok a kardok nem érnek semmit, egyszerű kacatok a külföldiek rászedésére, akik szeretik egzotikusnak érezni magukat. Egy pillanatra elkapta a nosztalgia, amíg meg nem látta, ahogy az egyik hajóról egy sor láncra vert rabszolga száll le. Koreaiak, akiket elszakítottak az otthonuktól, törékeny és rémült tekintetű japán nők, akiket a saját családjuk adott el, és akik minden bizonnyal a város valamelyik bordélyházában fognak kikötni. Régi szomorúság tört rá, és elkapta a tekintetét. Tehetetlen volt a bűnnel szemben, ami attól, hogy mindennaposnak számított, nem lett kevésbé kegyetlen.

Két nappal később felszállt a „manilai gályára”, ami a neve ellenére nem egyetlen hajót jelentett, hanem ötöt, amik együtt tartottak a Fülöp-szigetek felé. Ez az utazás örökkévalóságnak tűnt Ayala számára, aki ahhoz volt szokva, hogy könyvek és dokumentumok között hajózik, nem óceánok között. Három hónapba telt, míg elérték Manila kikötőjét egy pihenővel Guam szigetén. Amikor végre odaértek, az utazók és a legénység körében is a megérkezés eufóriája uralkodott, de számára ez ismét csak egy újabb állomást jelentett a hosszú út során.

Martín Ayala végül 1579. szeptember 2-án érte el Nagaszaki kikötőjét, nyolc hónappal a római küldöttel történt toledói találkozását követően, és több mint egy évvel azután, hogy a japán jezsuiták segítséget kértek. Nem tudta, milyen események történtek azóta, ahogy azt sem, hogy szükséges-e még a jelenléte. Miközben a hajó elhaladt a hajnali ködben, és a portugál ladikok, valamint japán halászhajók ringatóztak a parti homályban, imádkozott, hogy az utazása ne legyen hiábavaló, mivel úgy tűnt, egyedül ő van tisztában azzal, hogy egy egyszerű fordító nem képes elbánni minden rosszal.

MIKÖZBEN A TENGERÉSZEK megragadták az oldalköteleket, hogy odahúzzák a hajótestet a mólóhoz, a japán rakodómesterek megközelítették a hajót, hogy rögzítsék a pallót, amit jobbról nyújtottak feléjük. A hajó egyetlen utasa a széltől rátapadó fekete köpenybe burkolózva állt lesben a fedélzeten, mint egy őrszem. Nem a kikötés manővereit figyelte: csodálattal telt tekintete Nagaszaki kikötőjén futott végig, ami az utolsó látogatásakor egy halászfalu volt csupán, a jezsuitáknak köszönhetően azonban felvirágzott, és a legfőbb összeköttetést jelentette az ibériai gyarmatok számára Makaó és Manila felé.

Legalább harminc hajó kötött ki az alaposan kikotort, a viharok ellen sziklaszirtekkel körülvett kikötő dokkjain. A mólókon több százan nyüzsögtek, akik közt legalább annyi külföldi volt, mint japán; mindenhonnan nevetés hallatszott, és szavak különféle nyelveken. Kétségkívül a japán és a portugál volt túlsúlyban, de lehetett hallani spanyol, kínai és koreai foszlányokat is. És úgy tűnt, mindannyian megértik egymást így vagy úgy, ami megdöbbentette a jezsuitát.

Mi más lehetett ez, ha nem egy csoda? Csoda, amit nem a keresztény papok üdvözítő imái okoztak, hanem a legősibb vallás, amit ismerünk: a kereskedelem. Mindenesetre csoda, akárhogy is nézzük.

– Atyám – szólt egy hang a háta mögött –, kíván üzenni a missziónak, hogy eljöjjenek önért? – kérdezte a hajómester.

– Nem szükséges, innen látom Nagyboldogasszonyunkat, ő majd segít tájékozódni.

A Nagyboldogasszony-templomra gondolt, amiről még Kasztíliában is beszéltek. Néhányan Nagaszaki katedrálisaként hivatkoztak rá, míg a helyiek egyszerűen Miszaki no Kjókainak, a Fok Templomának nevezték, mivel a hosszú földnyelv legvégére építették, ami most Nagaszaki kikötőjeként szolgált. A templom egy kisebb sziklaszirten helyezkedett el, ami a tengerre nézett. Onnan üdvözölte a hajósokat, emlékeztetve őket egyúttal, hogy akármilyen furcsának is tűnt, keresztény földre érkeztek.

Ayalát jóleső érzés töltötte el, látván, hogy Xavéri Ferenc korábban elvetett magvai szárba szökkentek. Leszállt a hajóról, és útnak indult a Nagyboldogasszony-templom keresztjének iránymutatása szerint. Végighaladt a mólók falabirintusán, kikerülve a rakodómestereket, akik lepakolták az árut, a halászokat, akik válogatták az első zsákmányt, mielőtt a piacra vitték, és az ácsokat, akik a zátonyokon javították a hajókat, a fa hajótestet a reggeli nap felé fordítva. Só és nedves fa illata terjengett. A nagy nyüzsgés őt is felélénkítette, miután a több hónapos tengeri hánykolódás elzsibbasztotta a testét, és eltompította az érzékeit.Amint elérte a tengerparti sétányt, elkezdtek feltolulni benne a régi emlékek: az alacsony faházak, a tolóajtók, az élet nyugodt folyása a döngölt földes utcákon, a papírlámpások, a soba tésztás standok az út mentén… Egy világ, amiről úgy gondolta, a háta mögött hagyta már, de amibe most örömtől és melankóliától vegyes érzésekkel tért vissza, felfedezve, mennyire hiányzott is neki az egész.

Mindenesetre elég volt számára néhány pillanat, hogy észrevegye, valami megváltozott: a futkározó gyerekek nem mutogattak rá sugdolózva, senki nem tért ki előle, senki nem kerülte a tekintetét. Egy idős asszony, aki a kerítése előtt sepregetett, összekulcsolta a kezét, és fejet hajtott, amikor meglátta. Ayala ösztönösen megállt, és viszonozta a köszöntést. Ez volt az első tiszteletadás, mióta visszatért, és valahogy természetesnek találta, hogy Nagaszaki egy egyszerűbb lakója előtt történt, nem egy szamuráj vagy egy nagyúr jelenlétében. Változnak az idők, mondta magának a jezsuita, legalábbis ebben a városban, ahol a keresztény papok nem idegenek többé.

Folytatta a sétát, amíg az ösvény el nem kezdett emelkedni a hegyfok felé, amin a Nagyboldogasszony-templom állt. Lapos kövekkel burkolták le az utat, mint azokat a gyalogösvényeket, amik a hegyi templomokhoz vezetnek; ahogy a templom szép lassan feltűnt az emelkedő mögött, látta, hogy még nem fejezték be teljesen az építését.

Megállt a bejárat előtt: egy ajtó nélküli boltíven keresztül lehetett a birtokra bejutni. A másik oldalon egy belső udvar volt egy kúttal, amit néhány, a széltől meghajlott fenyő szegélyezett. Körülötte két kis melléképület állt, mögötte pedig semmi más, csak a hajnali égbolt az épülő templommal. Alakja és elhelyezkedése egy buddhista templomra emlékeztetett: egy faemelvényen állt, ahová hosszú lépcsőn lehetett feljutni. Az egész építményt egy jellegzetesen japán, fedett, boltíves folyosó vette körül, ami az emelvényt egy nagy teraszhoz tette hasonlatossá. A homlokzat alsó felén fa válaszfalak váltakoztak a sódzsi ajtókkal, amiket ha eltoltak, rengeteg fényt engedtek be az épületbe.

Az egész, ferde palatetővel fedett, kovácsoltvas kereszttel megkoronázott épület úgy tűnt, mintha bővítés alatt állna, mert körülötte néhány földbe állított deszka két oldalhajó vázára emlékeztetett.

Felment a csiszolt falépcsőn, de mielőtt fellépett volna az emelvényre, levette a szandálját. Még sosem tett ilyet, mielőtt belépett volna egy templomba, de ez a templom különbözött bármelyiktől, amikben korábban járt.

Benézett, és érezte a lélekemelő csendet. Tökéletes hely Isten imádására, mondta magában, miközben végigfuttatta tekintetét a tágas csarnokon. Felépítése és a szétáradó tömjénillat miatt sintó templom is lehetett volna, de az oltár a templomhajó végén volt. Nem voltak padok vagy ülések; helyettük a padlót párnák és goza gyékény terítette be, minden bizonnyal azért, hogy a hívek térden állva vehessenek részt a szentmiséken. Sosem látott ennyire japán templomot, és ez örömére szolgált még akkor is, ha ellentétes volt mindennel, amit a misszió vezetőjétől, Francisco Cabraltól hallott.

Miközben a hátsó apszis felé tartott, észrevette, hogy valaki az oltár előtti térdeplőn imádkozik. Apró termetű ember volt, aki annyira elmerült az imádságban, hogy észre sem vette az atya jelenlétét.

Ayala kicsit távolabb letérdelt, keresztet vetett, miközben a megfeszített Krisztust ábrázoló oltárképet nézte, és várta, hogy a másik befejezze az imádságot. Csak miután elsuttogta, „ámen”, és felemelte a fejét, szólalt meg az újonnan érkezett:

– Elnézést, hogy így kell bemutatkoznom – szólt portugálul, azon a nyelven, amit a portugálok, a spanyolok és az olaszok is használtak a misszióban.

A káplán összerándult, és az imént megszólaló felé fordult; egy olyan ember állt előtte, aki hozzá hasonlóan fekete jezsuita öltözéket viselt, de sűrű szakálla és borzas haja volt, ami eltakarta a homlokát és a fülét is. Olyan volt, mint aki hét sivatagon kelt át, hogy odáig eljusson.

– Martín Ayala atya vagyok – mondta, miután hagyott pár pillanatot, hogy beszélgetőtársa felocsúdjon. – Ha nem tévedek, várták az érkezésem.

– Senki nem jelezte az érkezését – nyögte ki a másik.

– A helyzet sürgősségére való tekintettel jobbnak láttam az első hajóval idejönni, így nem álltam meg Manilában, hogy küldjek egy levelet, és megvárjam a válaszukat.

– Természetesen, elnézést kérek ezért az otromba fogadtatásért – mondta a káplán, miközben odament, hogy átölelje. – Nagy öröm számunkra, hogy végre megérkezett. Gaspar Coello vagyok, Cabral atya helyettese. Feltételezem, hogy szeretne vele beszélni.

– Mindkettőjükkel szeretnék beszélni, és mindegyik testvérrel, aki a házban tartózkodik. Minél előbb szeretném elkezdeni a munkát.

– Itt csak Cabral atya és én lakunk, illetve két másik testvér, akikkel most nem tud beszélni, mert a kormányzó, Dzsinzaemon-szama kastélyában tartózkodnak – magyarázta Coello, miközben intett az atyának, hogy kövesse őt az oltár melletti sódzsi ajtón át. – Nagaszakiban harmincnégyen vagyunk, Ayala atya, de senki nem fog tudni önnek segíteni. Az események, amik önt ide hozták, a Belső-tenger másik felén, a középső szigeten történtek. Mi keveset tudunk azokról a szörnyűségekről.

– Harmincnégyen egyetlen városban? – kérdezte anélkül, hogy megpróbálta volna leplezni a megdöbbenését. Amennyire tudta, az egész országban összesen alig több mint száz jezsuita volt.

– A nagaszaki közösség nagyon megnőtt, mióta ön távozott. Jelen kell lennünk itt, a Mindenszentek-templomban, az Irgalmasok templomában, a Santa Maria del Monte-kápolnában, ahol most Mezquita atya van, és egy kis kórházban, az urakami Szent Lázár Kórházban, amit Roque Santos atya vezet egy helyi orvos, Haszegava mester segítségével.

– Négy templom és egy kórház – összegezte Ayala, miközben végigmentek egy folyosón, amit a rizspapír paneleken átszűrődő fény világított be. Megítélése szerint mégis túl sokan voltak. Közülük vajon hányan szentelik magukat valóban a közösségnek, és hányan foglalkoznak a kikötő prosperáló gazdasági tevékenységének adminisztrációjával? De jobbnak látta, ha nem szól erről. – És hogyan történhetett ilyesfajta csoda?

– Miután Omura-szama átadta nekünk Nagaszaki városát Cosme de Torres atya halála után, a dolgok jelentősen megváltoztak.

– Cosme atya halála nagyon elszomorított – fűzte hozzá Ayala. – Bár utoljára Shimában szolgáltam, többször találkoztunk Firandóban,[3] és mondhatom, hogy igazán kivételes ember volt.

– Az egyháznak kevés olyan embere volt, mint ő; nagy veszteség, de a kitartása gyümölcsözőnek bizonyult. Tíz évvel azután, hogy a Mindenható magához hívta, a kereszténység erősebb Japánban, mint valaha.

Ayala bólogatott, de tudta, hogy nem mindenki osztozna az atya lelkesedésében. Az ország nem minden részében élvezték Isten gyermekei valamelyik keresztény daimjó, mint Ómura Szumitada védelmét, és ezt azok a tragikus események is megerősítették, amik miatt vissza kellett térnie. Azok az események, amik említését mindkét atya szándékosan kerülte, várva, hogy találkozzanak a misszió tartományfőnök-helyettesével.

A találkozás nem váratott sokáig magára: miután végigmentek néhány folyosón és a konyhán, ahol a két japán segéd tisztelettudóan köszöntötte őket, egy kis kertbe értek, ahol valaki illatos növényeket és zöldségeket termesztett.

– Cabral atya a dolgozószobájában van ilyenkor – tájékoztatta vezetője, miközben végigjárták a kertet körülvevő árkádot. – Minden bizonnyal meglepődik majd az érkezésén, de a helyzet nem engedi, hogy késlekedjünk.

Megállt egy ajtó mellett, ami a dolgozószoba ajtaja lehetett, de mielőtt kinyitotta volna, a következőt tanácsolta Ayalának:

– Gondolom, tisztában van vele, micsoda fájdalom és felelősség nyomja az atyát. Remélem, ennek fényében elnézi majd goromba stílusát. – És anélkül, hogy gondolkodási időt hagyott volna számára, elmozdította a tolóajtót.

Az ajtó túloldalán erős termetű, sőt, bárdolatlan külsejű férfi hajolt a tölgyfa íróasztal fölé, ami összepréselte a fonott gyékényből készült finom tatamit. Olyan keze volt, mint egy katonának, ennek ellenére szédítően táncoltatott egy lúdtollat a jobbjában. Amint meghallotta, hogy nyílik az ajtó, oldalra fordította a fejét, amit beborított hullámos, ősz haja.

– Cabral atya, híreink vannak Rómából – köszöntötte Coello.

A tartományfőnök-helyettes folytatta a munkát anélkül, hogy felemelte volna tekintetét az íróasztalról.

– Végre! – morogta. – És mik lennének ezek a hírek?

– Azt hiszem, én lennék a hír, atyám.

Cabral abbahagyta a kaparászást a selyempapíron, hogy megnézze az idegent, aki válaszolt neki.

– És ön kicsoda?

– Martín Ayalának hívnak, ön személyesen szorgalmazta az ideutazásomat a levelében, amit a generális atyának írt.

A misszió legmagasabb vezetője úgy fürkészte egy pillanatig, mint aki a piacról hozott teherhordó állatot becsüli fel éppen.

– Martín Ayala, természetesen – ismételte, és felállt, hogy üdvözölje. Ayala önkéntelenül is rosszallta, amikor meglátta, hogy a másik szandálban lépett a tatamipadlóra. – És az inkvizítorok, akiknek kísérniük kellene önt?

– Sajnálatos módon tudatnom kell önnel, hogy egy inkvizítor sem jött velem. Én vagyok a kongregáció egyetlen küldötte.

– Ön? De hát Fróis szerint ön csak egy fordító – mondta Cabral, akinek kezdett elfogyni a türelme.

– Jobb egy ember, aki beszéli a nyelvet, mint kettő, aki nem. Nincs igazam?

Cabralnak megrándult az ajka. Az érzés, hogy Róma nem veszi komolyan az esetet, keserűséggel töltötte el.

– Mondja tehát, eddig hány nyomozásban vett részt?

– Tudja jól, hogy egyben sem – válaszolt Ayala. – A generális atya mégis úgy ítélte helyesnek, ha rám bízza az ügyet, akármennyire is másképp gondoljuk, ön meg én. Egyébkent is attól tartok, hogy néhány inkvizítor módszerei nem sokat érnének itt, ugyanis nem rendelkeznek semmilyen befolyással. Nem vezethetnek vallatást, és nem szabhatnak ki senkire máglyahalált. Ne feledjük, hogy ezen a földön vendégek vagyunk, nem hódítók!

– A mentora ebbe valóban sok energiát fektetett – szúrt oda az atyának Cabral, utalva Xavéri Ferenc számtalan levelére, melyekben a spanyol királyt igyekezett lebeszélni arról, hogy megpróbálja elfoglalni a területet.

– És mi mást várhattunk volna Isten emberétől, mint hogy a békét védelmezi? – válaszolt Ayala. – Abból, amit Nagaszakiban láttam, úgy tűnt, nem tévedett.

– Xavéri Ferenc emberei mindig sokra tartották ezt a népet; ezeken a szigeteken azonban nemcsak tisztesség és pompa létezik, hanem halál és elvetemültség is, és ezt hamarosan ön is tapasztalni fogja. – Miközben az íróasztalra helyezett egy papírtekercset, intett a vendégének, hogy foglaljon helyet vele szemben az egyik széken. – Mi az utolsó hír, ami eljutott önhöz? Manilában tájékoztatták a legfrissebb fejleményekről?

– Manilában nem utalt senki erre az esetre, én pedig tartózkodtam attól, hogy rákérdezzek, mivel azt az utasítást kaptam, hogy a nyomozást diszkréten kell lefolytatni. A legfrissebb információk, amikről tudomásom van, azok, amiket a levelükben leírtak. Reménykedtem, hogy utazásom alatt a helyi uraságok bebörtönözték a négy haláleset okozóját.

– Négy haláleset? – kérdezte a mögötte álló Coello atya.

– Igen, három testvér a rendből és egy japán szolga – válaszolta Ayala. – A helyzet netán súlyosbodott azóta? – kérdezte Francisco Cabral felé fordulva.

– Amióta elküldtem azt a levelet, Ayala atya, el kellett temetnünk újabb hat testvért, akiket mind kegyetlen módon öltek meg. Mártírok, akik nem ártottak semmit ezeknek az embereknek, és akik semmi mást nem akartak, mint Krisztus szavai által az üdvösségre vezetni őket.

– Újabb hat halott – mormogta Ayala, és rögtön megértette a szörnyű események súlyát. Hogyan történhetett meg ilyesmi?

– Most már érti, mivel állunk szemben – mondta Cabral, hátradőlve a székében. Indokolatlan elégedettség érződött a hangján, amikor látta a „nyomozó” megdöbbenését.

– Már négy is borzalmas – rázta meg a fejét Ayala. – De ez…

Feldúlt volt, és nem csupán a bűntények száma miatt, de az egyre növekvő felelősség okán is, ami a vállát nyomta. Most már tíz ártatlan léleknek kellett igazságot szolgáltatnia.

– Kiderítettek valamit? Történt bármiféle nyomozás a helyi uraságok részéről?

Coello elhelyezkedett mellette, és kisimította a papírtekercset, amit Cabral atya helyezett el az asztalon: egy részletes térkép volt rajta a szigetekről, a főbb tartományok és városok nevével. Ugyanakkor az ország határai gyakran változtak.

– Biztosan tisztában van vele – kezdte az apró termetű pap –, hogy errefelé minden túlságosan bonyolult. Kínával ellentétben a mikádó udvara nem rendelkezik de facto hatalommal, nincsenek bírái vagy küldöttei a különböző tartományokban, tehát hozzá fölösleges segítségért fordulni. A daimjók, akiket semmilyen központi hatalom nem ellenőriz, csak a saját ügyeikkel vannak elfoglalva. Teljes kétségbeesésünkre ez a gonoszság az egész partvidéken elterjedt. – Végighúzta az ujját a Honsú, az ország nagy, központi szigetének déli partvonalán. – Oszakában Mendes testvéren, Pomba atyán és a segédjén túl, akik haláláról már tudomása volt, Cardim testvért is eltemettük tavaly. Tanabéban Barreto atyát találták holtan, mindössze két héttel Gonzalo Sánchez atya meggyilkolása után. Simában Nuño testvér. Hamamacuban az előző márciusban Velasco Samper testvér. Később, áprilisban az odavarai rendház testvérei Guillermo de Coimbra atyát temették el. Végül, egy hónappal ezelőtt, halva találták a szobájában Lorenzo López atyát, aki egy kis leprakórházat működtetett Szakaiban.

– Többeket ismertem közülük – mondta Ayala, miközben mellkasába beleszúrt a fájdalom –, különösen Nuño testvért Simából, ahol évekig szolgáltam. – Nagy levegőt vett, mielőtt folytatta. – Nem tudom elképzelni, miért követ el valaki ilyen szörnyűséget, de biztosan nem fogjuk tudni megállítani a helyi uraságok segítsége nélkül.

– A gyilkosságok különböző klánok által ellenőrzött területeken történtek, és szinte mindegyik Oda vagy Tokugava vazallusa. – Coello az Izumitól Szagamiig tartó tengerparti tartományokra mutatott. – Mindkét család fogadott minket, hogy biztosítsanak a támogatásukról, de senki nem fogja a kisujját sem mozdítani azért, hogy elkerüljünk egy újabb tragédiát.

– Számukra nem vagyunk egyebek, mint hívatlan vendégek – hebegte Cabral atya. – A mi életünk nem ér semmit.

– Lehetséges, hogy valamelyik kisebb klán a felelős?

– Nem hinném – válaszolta Coello atya. – Érdekükben áll, hogy jelen legyünk a területeiken, mert tudják, hogy a portugálok csak ott kereskednek, ahol mi vagyunk. Azonban nem szívesen avatkoznak be, úgy gondolják, ez a külföldiek ügye.

– Nem mondják ki nyíltan, de úgy gondolják, hogy belső konfliktusról van szó, hogy a nanbanok egymást ölik – tette hozzá Cabral. – Úgy kezelnek minket, mint azokat a sátáni boncokat.

– A rend néhány háza már bezárta a kapuit – mondta a koadjutor, hogy a neheztelésen kívül másról is szót ejtsen. – Az Ovari-öbölbe költöztek, ahol Omi daimjója, Akecsi Micuhide menedéket kínált a keresztényeknek. Abban bízunk, hogy a rendházak bezárásával és a hajók kikötésének megakadályozásával az uraságok elkezdik kivizsgálni a tartományukat érintő eseteket.

Ayala ismét a térképre pillantott. A támadások mind a déli partvidéken történtek. Még ha Omi uralkodója továbbra is biztosítaná a védelmet, az Ovari-öböl akkor sem lehet a régió összes keresztényének egyetlen menedéke. Tudta, hogy a testvérek nem fogják elhagyni a közösséget hosszú időre.

– A bűntények nagy részét az Oda klán területein követték el – mondta a fordító. – Nobunaga szimpatizál a misszióval, hogy lehet, hogy nem érdekli, mi történik velünk?

– Oda Nobunaga kizárólag önmaga szövetségese – válaszolt a tartományfőnök-helyettes. – Egy kegyetlen despota, akit a saját emberei is „Démonkirálynak” neveznek. Az, hogy közel áll hozzá, hogy szinte az egész országot elfoglalja, annak köszönhető, hogy minden további nélkül megszabadul azoktól, akikre már nincs szüksége. Az sem lepne meg, ha most már nem tartana minket hasznosnak, és éppen ő lenne az, aki ránk zúdította ezeket a csapásokat.

– Ha Oda Nobunaga el akarná törölni a kereszténységet, nem aprózta volna így el – mondta Ayala. – Különben is, Akecsi Micuhide Oda vazallusa; nem kínálna menedéket, ha az a hűbérura akarata ellenére lenne.

– Úgy gondolom, Akecsi felénk nyújtott keze az egyetlen lehetőség Oda számára, hogy megnyerje magának a missziót – szólt Coello. – Így akarja jelezni, hogy nem várhatunk tőle többet.

– Vagy így akar megtéveszteni – folytatta Cabral. – A baljával kétes segítséget nyújt, a jobbja vasöklével pedig összezúz minket. Oda tudja, hogy egy egyház elleni közvetlen támadással könnyen magára szabadíthatja Makaó és Új-Spanyolország flottáit.

Ayala megtartotta magának a véleményét, de nem hitte, hogy a jezsuita misszió ilyen fontos lenne a spanyol és a portugál királynak, tekintve, hogy a kalózok visszatartása Makaó és Manila partjaitól is épp elég energiájukat emésztette fel.

– Mindenesetre – szólt Coello –, először is el kell mennie az Anocu-kastélyba, az Ovari-öbölben. Akecsi Micuhide az ura annak a területnek, tehát neki kell engedélyt adnia, hogy átkelhessen az ellenőrzési pontokon, és kikérdezze Oda-szama alattvalóit.

A római küldött bólintott, de a tekintete még mindig a térképet fürkészte, a Belső-tenger partjának kacskaringós vonalát. A feladat áttekinthetetlennek tűnt számára.

– Mikor indulhatok Anocuba? – kérdezte.

– Én magam küldök ma egy levelet, hogy bejelentsem az érkezését – válaszolta Gaspar Coello. – Oda udvara részéről nincs ellenvetés a nyomozással kapcsolatban, és Akecsi klánját is értesítettük, hogy még az idén megérkezik a területükre.

– Nem válaszoltak a kérdésemre.

– Holnapután Anocuban tudni fogják, hogy ön már Nagaszakiban van – pontosított a misszió vezetője –, akkor elindulhat. Négy nap alatt odaér, és elkezdheti a nyomozást. A köztes időben pihenjen, és imádkozzon, hogy vezesse az ég. Az Úr tudja, ha szükségünk van rá.

2. FEJEZET
Metsző szél

MARTÍN AYALA HÁROM NAPPAL Nagaszakiból való távozását követően szállt partra Anocuban, az Ovari-öböl legfőbb kikötőjében. Az út hosszabb volt a vártnál; mielőtt végre Ovariba értek, végighajózták Kjúsú csendes-óceáni partjait, és kikötöttek a Sikoku szigetén található Kócsiban, a Csoszokabe klán nagy fővárosában is.

Hamarabb is elérhette volna az úti célját, ha beleegyezik, hogy a kétfős legénységgel bíró, keresztekkel és díszes ágyúkkal dekorált kis hajóval menjen, amit a misszió a nagy daimjókkal való diplomáciai látogatásokhoz használt. Ayala elutasította az ajánlatot. A selyem és a fűszerek után a pletyka volt a kikötőkben előforduló legfőbb árucikk, ő pedig azt szerette volna a legkevésbé, hogy érkezése szóbeszéd tárgya legyen. Mivel a legteljesebb titoktartásra kötelezte magát, úgy döntött, hogy úgy utazik, mint bármelyik helyi zarándok vagy kereskedő: a legfőbb kikötőhelyeket összekötő rakodóhajók hálózatát veszi igénybe.

Így történt, hogy az utolsó éjszakát a szabad ég alatt aludta végig egy uszályon, ami rakodóterében rizst és gyapotot, fedélzetén pedig utasokat szállított. A jelenléte először kíváncsiságot keltett a vele utazó családok, boncok és néhány rónin körében, amikor azonban egy sarokba kuporodott, és fejét a jellegzetes, széles nádkalappal fedte el, egy lett a többiek közül.

A virradat egy pokrócba burkolózva lepte meg. Miután megdörzsölte az éjszaka hűvösétől megmerevedett végtagjait, a hajó elejéhez ment, ahol már összegyűlt az orrkapu leeresztésére váró utasok többsége. Nem vett tudomást a reá vetett ferde pillantásokról, és arra összpontosított, hogy szemügyre vegye az előtte feltáruló várost, aminek házai Anocu várkastélyának árnyékában zsúfolódtak össze. A várkastély egy parti sziklafalon állt, s az alatta elterülő, egymást követő házak és utcácskák összevisszasága mintha a magasból lefelé áramolva a tengerbe készült volna ömleni.

Az enklávé híján volt Nagaszaki jellegzetes szervezettségének és kulturális sokszínűségének, az utolsó gát mellett lehorgonyzott, fél tucat portugál karakk összetéveszthetetlen vitorlázata azonban arról árulkodott, hogy nem ismeretlen itt sem a külföldiek jelenléte.

Épp egy portugál férfit kellett megtalálnia a városban: Luís Almeida kereskedőt, aki a nagaszaki jezsuiták elmondása szerint már több mint tizenöt éve élt a régióban, és aki a külföldiekkel való kapcsolattartás kérdésében az Akecsi klán bizalmi emberévé nőtte ki magát.

Úgy tűnt, hogy Almeida tevékenységének központja egy, a kikötőben lévő, saját tulajdonú kis kereskedőház, amiben minden külföldinek be kellett jelentkeznie, aki az áruival Anocuban szeretett volna kikötni. Ennek következtében a helyi kereskedőkkel kötött üzletek mindegyike Almeida közvetítésével ment végbe, aki természetesen hasznot is húzott ezekből. Cserébe az Akecsi klán ellenőrzése alatt tartotta a nanbanokkal folyó kereskedelmet, egyetlen árucikk sem mentesült a dézsmájuk alól, a közvetítőjük pedig képes volt tökéletesen megértetnie magát a nagy hatalmú portugál kereskedőkkel.

Az utasok között elvegyülő Ayala leszállt a hajóról, és addig haladt a kikötőhelyek mellett, míg meg nem találta a keresett házat: egy nagy barakkot, aminek árnyékában portugál vagy japán billoggal ellátott árukötegek százai sorakoztak. A bejáratnál, mint valami barikád, egymáshoz tolt asztalok álltak, előttük pedig helyi és tengerentúli kereskedők tucatjai sorakoztak. Ayala észrevette, hogy a tetőt tartó egyik cölöpre egy deszkát szögeztek: „Amaru-szan kereskedelmi telephelye”, mormogta maga elé japánul. Réveteg tekintettel nyitott utat magának a sokaságban, és odament az egyik asztalhoz, aminél egy hosszú tekercsre író japán hivatalnok vette nyilvántartásba a kikötőbe érkező hajók árucikkeit.

– Elnézést – hívta fel magára a figyelmet a jezsuita –, Almeida-szan?

Az írnok felnézett a munkájából, bocsánatot kért a sor elején álló férfitól, majd portugál és japán szavakat keverve megkérdezte Ayalát:

– Você kirishitan bateren?[4]

– Így van – válaszolt Ayala.

– Itt várjon… itt – magyarázta lassan, japán nyelven, miközben egy az asztaloktól távolabb eső padra mutatott.

Ayala követte az utasításait, majd saját szórakoztatására szemügyre vette a helység sokszínű vevőkörét: portugál kereskedők verődtek össze a tengeri kijárattal nem rendelkező uradalmakból küldött közvetítő kalmárokkal és megbízottakkal, akik valószínűleg azzal a céllal érkeztek, hogy a Kai hegyes vidékein bányászott aranyat vagy a Kantó síkságain termelt selymet eladják a külföldieknek.

A várakozás majdnem egész reggel elhúzódott, de Ayala kénytelen volt emlékeztetni magát, hogy a daimjók körülményes ügyintézésével kapcsolatban muszáj türelmesnek lennie. Így hát azzal a ténnyel vigasztalódott, hogy legalább a barakk hűs árnyékában várakozhat. Kívül a nap egyre magasabban sütött, s a kikötői ügyletek hőségben zajlottak.

– Ayala atya – szakította félbe merengését egyszer csak egy üdvözlő hang. – Egy Nagaszakiból küldött levélből néhány napja már értesültünk közelgő érkezéséről.

A jezsuita felállt, és szemügyre vette az újonnan érkezőt, míg az megcsókolta a jobb kezét. Európai öltözete felett drága, selyemből szőtt haorit viselt, gondozott haja és körmei sokkal ápoltabbak voltak a külföldieknél megszokottnál, vékony bajusza pedig az ajka sarkáig ért. Mindez azt bizonyította, hogy a jó Almeida már elsajátította a japán szokások tiszteletét. Ravasz ember, állapította meg Ayala, aki elkapta a portugál röpke, a helyzetet felmérő pillantását, míg fejét felemelve ránézett.

– Sajnálom, hogy el kell vonnom a figyelmét az üzletről, Almeida úr, ám bizonyára tudja, hogy az ügy, ami miatt érkeztem, nem tűr halasztást.

– Senki nem feledkezhet meg arról, hogy elsősorban azért jöttünk ide, hogy elhozzuk Isten szavát – válaszolt előzékenyen a kereskedő. – Jöjjön velem, előkészíttettem egy gyaloghintót, ami elvisz minket a várkastélyba. Akecsi-szama szokása szerint Szakamotóban tartózkodik, de a klán kárója, Naomasza Szorin uraság kihallgatáson fogad minket.

Ayala arca eltorzult, ahogy felidézte magában a szűk fülkék kényelmetlenségét.

– Nem mehetnénk egyszerűen gyalog? – kérdezte. – Úgy láttam, hogy a várkastély közel van.

– Attól tartok, hogy nem lenne illendő gyalog érkezni, atyám. Ügyelni kell a látszatra.

A jezsuita lemondóan bólintott, Almeida pedig a raktár belsejébe vezette. Egy alkalmazott kinyitott előttük egy hátsó ajtót, amiről egy kátrány- és halszagú, szűk utcára léptek ki. A feketére festett gyaloghintó mellett két, díszes kimonóba öltözött, mezítlábas férfi várta őket. Tisztelettudóan hajoltak meg utasaik előtt, majd a homlokukra kötöttek egy fehér szalagot, és felhúzták a szalagfüggönyt, ami mögött feltárult a fülke belseje.

A külföldiek helyet foglaltak, s egy pillanat múlva Ayala érezte, hogy a felfelé haladó gyaloghintó billegni kezd. Úgy tűnt, hogy az utazás egyetlen módja a hánykolódás lett a számára, egyszer hullámokon, máskor hordozók kezében.

– Valóban olyan rosszak a hírek, mint ahogy azt suttogják? – kérdezte hanyagul Luís Almeida.

Ayala, aki korábban, hogy enyhítse szédülését, lehunyta a szemét, most éles pillantást vetett beszélgetőtársára.

– Mit suttognak?

– Azt mondják, hogy több jezsuitát is meggyilkoltak a part mentén. A hír szájról szájra terjed, és egyre több áldozatot emlegetnek. Van, aki szerint már legalább tízen az életüket vesztették Isten szolgái közül – mondta a kereskedő, majd mielőtt folytatta volna, keresztet vetett. – Az Úr fogadja kegyelmébe őket!

– Kitől származnak a szóbeszédek?

– Japánoktól, portugáloktól… van, aki többet, és van, aki kevesebbet tesz hozzá. A Társaság oszakai és tanabei rendházának bezárása is tovább gerjesztette a szóbeszédet.

– Úgy látom, ön törekszik rá, hogy minden mendemondáról értesüljön, legyen az valós vagy valótlan akár – állapította meg Ayala.

– Ne értsen félre! Szó sincs tapintatlanságról. Az üzleti vállalkozásom sikeréhez alapvető fontosságú, hogy tudjak arról, ami történik – védekezett bocsánatkérően Almeida, bár mozdulata arról árulkodott, hogy elsajátított már bizonyos gesztusokat.

– Feltételezem, hogy a testvéreimet ért szerencsétlenség nem érinti rosszul az anocui kereskedőket.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Almeida.

– A jezsuiták az Akecsi-szama által felajánlott területen fognak letelepedni. Ha a misszió eredményeket ér el, az Ovari-öböl részét képzi majd a portugál kereskedők hivatalos útvonalának. Ön is tudja, hogy a nao do trato[5] így rendelkezett.

– Nem hinném, hogy bárki örülni tudna az ilyen eseményeknek, atyám – válaszolt a szemmel láthatóan feszengő Almeida. – Az effajta szerencsétlenség csak szomorúságot és gyászt válthat ki. És nemcsak magamról beszélek, hanem minden keresztényről és japánról, aki ezeken a partokon él.

– Elnézést, ha megsértettem önt – szabadkozott Ayala, aki rájött, hogy a megjegyzése kényelmetlenül érinti a férfit. – Nem állítottam, hogy bárkit is örömmel töltene el. Csupán annyit mondtam, hogy az élet megy tovább.

Nem véletlenül hozta szóba a dolgot, fel akarta mérni vendéglátója reakcióját. Ezt követően, mintha az ügy nem is érdemelne több hozzáfűznivalót, félrehúzta a szalagfüggönyt, és közömbös tekintettel nézett kifelé.

Kereskedők üzleteitől és standjaitól övezett utcán haladtak keresztül, az árumennyiség csak az effajta tengeri kikötőkben lehetett ennyire bőséges. Vevők csődültek össze a vásznakat súlyra mérő árusok pultjainál, földművesek kínálták eladásra a zöldségeskertjeikben termett felesleget, és lacikonyhások legyezgették a főztjüket, hogy a belőlük áradó illat még a vetélytársak étvágyát is meghozza. Egy szalmából és rongyból készített bábokat áruló öregasszony a pokrócán ülve megemelte a fejét a mellette elhaladó gyaloghintó láttán. Nem ő volt az egyetlen, aki kíváncsi tekintetet vetett a jármű felé, és megpróbálta kitalálni, hogy ki rejtőzhet a bambusz szalagfüggöny túloldalán. Egy ágyas utazik benne? Vagy egy küldött Gifuból?

Az üzleteket és a sokaságot hátrahagyva a várkastély falait körbevevő lakónegyedben találták magukat. Ott az útfelület egyenletesebb volt, sok ház kis kerttel is rendelkezett, amit fehérre meszelt falak és fapaliszádok választottak el az utcától. Néhány lakó a háza teraszáról, bágyadtan figyelte, hogyan folyik az élet, napernyőik rizspapírja megszűrte a szeptemberi nap fényét.

– Óvatosnak kell lennie – szakította félbe hirtelen Ayala szemlélődését Almeida figyelmeztetése.

– Köszönöm, nem ön az első, aki ezt tanácsolja nekem. – Hangja élesebben szólt annál, mint amennyire szerette volna.

– Értsen meg, kérem: egy önhöz hasonló inkvizítor hozzászokott, hogy némileg tekintélyelvűen járjon el, határozottan kérdezzen és gyanúsítson – ezen a ponton Ayala korábbi szavai miatt tett szemrehányást –, ezek az emberek azonban nem ismernek más tekintélyt, csak az urukét, a császárét és Oda Nobunagáét.

Ayala bólintott, és azt kérdezte magától, vajon mennyi dolgot feltételeznek még tévesen róla.

– Tudni fogom, hogyan viselkedjek – válaszolta kurtán.

– Én végig ön mellett leszek, tolmácsolni fogok. Már hozzászoktam ezekhez az emberekhez, tudom, hogy kell bánni velük.

– Így legyen – helyeselt Ayala. – Önre bízom magam.

A gyaloghintó épp az első bejáraton haladt át: a kaput két, saját nyakába harapó sárkányra emlékeztető, vastag oszlop fogta közre. A túloldalon feküdt Anocu várkastélya, az előhegyen egymást követő, erődített körgyűrűk követték felfelé egymást, a sziklafalon pedig az impozáns öregtorony koronázta meg a látványt. Ez volt Akecsi Miciuhide nyári búvóhelye, ennek árnyékában virágzott Szakamoto és Anocu uradalma, az azonban még kérdéses volt, hogy mi lesz a kereszténység sorsa.

NAOMASZA SZORIN, az Akecsi-szama szolgálatában álló legidősebb tanácsos korát meghazudtoló fürgeséggel szelte át a folyosókat. Az előtte haladó szolga sietve tárta ki előtte az ajtókat, s minden meghajlásnál odafigyelt rá, hogy a feje sose legyen magasabban az öreg káróénál; néhány lépéssel mögötte a mogorva és szenvtelen Vatanabe Gennoszuke, a várkastély testőrségének parancsnoka követte őt.

Naomasza a régi időkből maradt a várkastélyban. Anocu egykori urainak, a Kadzsikava klánnak hűbéreseként végzete már kis híján elérte őt, amikor a megállíthatatlan Oda Nobunaga előrenyomulásakor a várkastély elesett. A Démonkirálynak azonban folytatnia kellett végtelen hadjáratát, az erődítményt pedig egyik legkedvesebb hadvezére, Akecsi Micuhide kezébe adta, aki e döntés következtében egy százhúszezer koku rizsnél is többet termelő uradalom daimjója lett. Az agg Naomasza addigra már inkább volt hivatalnok, mint harcos, és jelleméből hiányzott az ahhoz szükséges szilárdság, hogy urát a Sanzu folyó túlpartjára kövesse. Gyengesége mégis áldásnak bizonyult, mert Akecsi, annak tudatában, hogy az öregúr igazságos ember hírében áll az uradalomban, és abbéli meggyőződésében, hogy akinek nem volt elég bátorsága tőrt ragadni és követni urát a halálba, annak ahhoz sem lesz, hogy másba szúrja bele, és árulóvá legyen, úgy döntött, hogy hasznára lesz, ha a szolgálatába fogadja, és megengedi, hogy továbbra is ellássa a már jól ismert hivatali feladatait. Ezek közé tartozott a gósik ügyeinek intézése is, akik egy olyan előkelő szamuráj nézőpontjából tekintve, mint Akecsi Micuhide, épp olyan kegyetlenek voltak a harcmezőn, mint megbízhatatlanok, ha hűségről volt szó.

A váratlanul jött kegy Micuhide leghűségesebb emberévé tette Naomaszát, aki olyan áhítattal szolgálta urát, amire csak a megtértek képesek, s míg az öregtoronyhoz vezető pavilonok egyikén haladt át, olybá tűnt, hogy a legkisebb szégyennel sem tölti el, hogy mindenki tudja róla, hogy ugyanebben az erődítményben azelőtt másik úrnak fogadott hűséget, így is meghajoltak előtte, bármerre járt, ettől pedig hatalmasabbnak érezte magát, mint valaha.

Azon a reggelen mégis olyan üggyel kellett foglalkoznia, amit örömmel átengedett volna másnak. Rosszkedvét tetten lehetett érni mogorva fintorain és azon a morgó hangon, amellyel a vele szembejövő hivatalnokokat üdvözölte. A várkastély legkisebb fogadótermébe tartott, amit a kereskedőkkel és az alacsonyabb rangú daimjókkal való tárgyalásokra használtak. Nem volt megszokott, hogy Naomasza effajta helyen tartson meghallgatást, ám inkább leereszkedett, mint hogy a látogatót egy magasabb rangú helyiségben fogadja. Lehet, hogy Gifuban vagy Kiotóban megengedik, hogy a csuhások selyemszőnyegen tapossanak, amíg azonban ő a várnagy Anocuban, legfeljebb annyi tiszteletet kapnak, mint a dézsma enyhítéséért kolduló faluvezető.

Míg a főtanácsost a várkastélynak ezen a részén meglátó, döbbent szolgák félreálltak és letérdeltek, ahogy elhaladt mellettük, az őrök vigyázzba vágták magukat, és testükhöz szorították jarijukat a kis létszámú menet előtt. Így szelték át a fényes öregtoronybeliekhez képest jóval szűkebb folyosók végtelen sorát, míg a szolgáló le nem térdelt az egyik tolóajtó előtt. Megvárta, hogy Naomasza jelt adjon a fejével, majd eltolta az ajtót, és bejelentette:

– Őkegyelmessége, Naomasza Szorin főtanácsos, és Vatanabe Gennoszuke uraság, a testőrség parancsnoka.

Az ajtó teljes egészében kitárult, és Naomasza fellépett a helyiséget uraló dobogóra. Lekötötte magáról hosszú szablyáját, a jobb oldalára helyezte, és rátérdelt az emelvény közepére helyezett díszpárnára. Vatanabe kapitány ugyanígy tett, majd Naomasza balján foglalt helyet. A káró csak akkor méltatta pillantását a látogatókra vetni, amikor mindketten elhelyezkedtek.

Magával szemben Amaru kereskedőt látta meg, akire mint szükséges rosszra tekintett ura terveinek végrehajtásához. Naomasza alig viselte el az emberi nyelvet majom módjára gagyogó külföldi jelenlétét. A kereskedő az előírtaknak megfelelően a földig hajtotta fejét, és nem emelte fel a tekintetét addig, amíg nem szóltak hozzá. Mellette várt a csuhás. A szokásos fekete öltözetben volt, hóban és napsütésben is ugyanezt hordták. Egyenesen tartotta a homlokát, és csak akkor biccentett üdvözlés gyanánt, amikor pillantásuk keresztezte egymást. Legalább ez nem bűzlik úgy, mint egy vadállat, gondolta a tanácsos, majd újra a kereskedőre irányította a figyelmét.

– Beszéljen, Amaru úr! Milyen ügyben érkeztek a kihallgatásra?

– Köszönjük a megtisztelő figyelmét, főtanácsos úr – kezdte Almeida a kívülről megtanult udvariassági formulával. – Napokkal ezelőtt jelentettem a Rómából való férfi érkezését. Akecsi-szama engedélyével óhajt nyomozni idegen boncok halála miatt.

– Igen, értesültem róla – erősítette meg Naomasza. – Elhozta a kérését igazoló leveleket?

Almeida a jezsuitához fordult.

– Atyám, iratokat kérnek tőlünk, amik igazolják az ön felhatalmazását.

Ayala bólintott, és két levelet nyújtott át neki: az elsőt portugál nyelven írták, Everard Mercurian írta alá, és pecsétjén a Jézus Társasága napja izzott. A másikat Nagaszakiban kapta, cirkalmas udvari japán nyelven íródott, és magának Oda Nobunagának a személyes pecsétjével látták el.

Almeida lefelé szegezett tekintettel lépett az emelvényhez, és a két levelet a feje felett átemelve adta át. Az addig az ajtó mellett láthatatlanul meghúzódó szolgáló odasietett, átvette és Naomasza kezébe adta őket. A főtanácsos teljes mértékig figyelmen kívül hagyta a római levelet, s bár tartalmát tökéletesen ismerte, színleg figyelmesen olvasta el a Gifuból küldöttet.

– Mindig meglep, hogy a csuhások mekkora befolyással bírnak a gifui udvarban – mondta, hangját alig lehalkítva, a testőrparancsnoknak. – Nem kevesen állítják, hogy mesterkedéseikkel magát Oda uraságot is megbabonázták.

A szamuráj röpke érdeklődő pillantást vetett az idős ember által mutatott levélre, majd egy lekicsinylő kézmozdulatot tett.

– Nincs miért aggódnunk. Mind jól tudjuk, csak arra használja őket, hogy visszavesse singon és az ikkó buddhizmus befolyását a babonás csőcselék körében.

Naomasza ismét Almeidához fordult.

– Kérdezze meg tőle, hogyan tervezi lefolytatni a nyomozást!

A kereskedő bólintott, és megismételte portugálul a kérdést.

– Mondja meg neki, hogy szándékomban áll felkeresni a rendházakat, amikben a gyilkosságok történtek, be szeretném járni a környéküket, kérdéseket feltenni a helyieknek… Nem ismerem más módját az igazság feltárásának.

– Nézni és kérdezni, nagyuram, ez az ember nem csinálni mást – fordított Almeida. – Nem szükséges aggodalom, alig tudja elhagyni várost.

– Majd én megállapítom, hogy min szükséges aggódnom – mondta csípősen Naomasza. – Kérdezze meg tőle, hogy az övéi gyanakodnak-e valakire, aki ezt tehette velük!

Almeida bólintott, majd tekintetét továbbra is a földre szegezve fordította le a kérdést.

– A gyanúsítás elkerülhetetlen – válaszolta Ayala higgadt megfontoltsággal –, a Jézus Társaságának állásfoglalása azonban a nyomozásom eredményétől függ majd. Én döntöm el, hogy kik a gyanúsítottak, sőt a bűnösök, és közvetlenül Oda nagyurat fogjuk tájékoztatni róla. Nincs miért több magyarázatot adnom.

A kalmár ideges pillantást vetett a jezsuitára, majd némi habozást követően lefordította az illetlenség határát súroló szavakat.

– Idegen boncok nem tudnak semmit, kegyelmes uram. Elképzelni nem tudják, ki akar nekik ekkora rosszat – mondta végül.

Vatanabe összehúzta a szemöldökét, és a főtanácsos felé fordult.

– Kétség sem fér hozzá, hogy megvan a maguk elképzelése. Azért nem osztja meg velünk, mert nem bízik bennünk.

– Azt hiszem, hogy túl sok ravaszságot tulajdonít ezeknek a barbároknak, parancsnok úr – mosolygott Naomasza.

– Lehet, hogy nem ravaszak, de még egy kóbor kutya is megtanulja a bizalmatlanságot.

– Lényegtelen, hogy kivel szemben bizalmatlanok, kötelességünk kiállítani neki a menlevelet – tisztázta a helyzetet a tanácsos. – Azt azonban nem engedhetjük meg, hogy kedvére kóboroljon Isze és Ovari között; többek közt azt kockáztatnánk vele, hogy bármelyik ösvényen elvághatják a torkát. Nem szeretném, ha Gifuban minket tennének egy ilyen szerencsétlenség felelősévé.

– Jól mondja – értett egyet Vatanabe. – Talán mellé adhatnánk az egyik szamurájunkat mint jodzsimbót.

A káró magabiztos mozdulattal az állához illesztette összecsukott legyezőjét.

– Valakit, aki egyáltalán nem értékes és nélkülözhető. Ez bőven elég lenne ahhoz, hogy igazoljuk magunkat, ha a csuhással történik valami. Gondolt valakire?

A testőrparancsnok a balján lévő karfára támaszkodott, s a faanyag megreccsent a súlya alatt.

– Van egy gósi, aki jól szolgálta a nagyurat az eddigi hadjáratokon. A klán egyik régi hűbérese, a neve… – Vatanabe a szemöldökét összehúzva próbálta előhozni az emlékeit. – Kudó, ha jól emlékszem. A földjén megtermelt rizsmennyiség alig éri el a nyolcvan kokut, és jobban meg kellene becsülni. Ígérhetnénk neki előrelépést ennek a szolgálatnak a fejében.

– Nem vagyok biztos benne – fontolgatta a helyzetet Naomasza. – Lehet, hogy nem udvari szamuráj, de az alapján, amit mondott róla, tapasztalt harcosnak tűnik. Nem szeretném, ha az ilyen emberek távol lennének az uradalomtól.

– Vannak fiai, inkább földművesek, mint harcosok, mert még egyiket sem küldték kiképzésre a várkastélyba. Parancsba adjuk neki, hogy válassza ki valamelyikőjüket, hogy a csuhás testőre legyen.

– Rendben van – mondta Naomasza, majd Almeidához fordulva hozzátette: – Mondja meg ennek az embernek, hogy holnapután, mielőtt véget érne a nyúl órája, meg kell jelennie a külső várfalnál lévő kapunál! Ott találja majd a szamurájt, aki minden pillanatban mellette lesz.

A kereskedő bólintott, és tolmácsolta az utasításokat Ayalának, akinek nem kerülte el a figyelmét a helyzet kellemetlensége, sem amikor japánul hallotta, sem akkor, amikor Almeida portugál nyelven ismételte el neki.

A káró végezetül átadott Ayalának egy hivatalos parancsot, ami felhatalmazta, hogy a Tókaidó útvonal minden vámállomásán és a tartomány belső útjain is gondtalanul átkelhessen. A látogatók meghajlással köszönték meg a feléjük irányuló figyelmet, és a szolgáló nyomában elhagyták a helyiséget.

A főtanácsos megvárta, míg a lépéseik elhalnak a folyosón; csak ezután szólt újra a termet már elhagyni készülő testőrparancsnokhoz.

– Ostobák lennénk, ha hagynánk, hogy ez az ember kedvére szaglásszon – jelentette ki, közben pedig le sem vette a szemét az idegenek mögött az imént bezárult sódzsi ajtóról.

– Épp ön mondta, hogy ezek az emberek nem különösebben ravaszak.

– A vakszerencse még így is szeszélyes. Vannak titkok, amikre olyan váratlanul derülhet fény, mint amilyen váratlanul a villám csap le egy derült éjszakán.

– Akkor mit javasol? Ön is jól tudja, hogy ez az ember a gifui udvar támogatását élvezi.

Naomasza ránézett a testőrparancsnokra.

– Valakinek diszkréten követnie kellene őt. Valakinek, aki képes rá, hogy a csuhás előtt egy lépéssel járjon. Már azelőtt tudnunk kell, hogy mit derített ki, amikor még ki sem derítette.

– Urunk kémei vele vannak Szakamotóban. Kérni fogom, hogy küldjenek egyet hozzánk.

– Ne kérje, mert Igából küldenének valakit.

– Az igai emberek a legjobbak az ilyen feladatokra.

– Nem – mondta ismét a káró réveteg tekintettel, mintha egy ötletet fontolgatna gondosan magában –, a legmegfelelőbb ember sokkal közelebb van.

Vatanabe zavartan húzta össze a szemöldökét, míg végül megértette, hogy milyen gondolat cikázott át a tanácsos elméjében.

– Ha arra a személyre gondol, akire én is, akkor figyelmeztetem, hogy Igarasi Bokuden nem a klán embere. Ő a Kadzsikavák hűbérese volt.

– Jó szolgálatot tett nekünk azok után is, hogy Oda-szama legyőzte a Kadzsikavákat, és urunknak juttatta a tartományt.

– Ha így tett, az csak azért volt, hogy az Akecsi család kiváltságai megmaradjanak – vágott vissza Vatanabe Gennoszuke. – Minden bizonnyal úgy gondolja, hogy már kiegyenlítette a tartozását.

– Miért gondolná úgy? Talán a lánya nem a honmaru közelében él az urunk egyik szamurájának hitveseként?

A testőrparancsnok, már sokkal lazábban, keresztbe tett lábakkal ült a díszpárnán, és még előrébb hajolt, hogy nagyobb súlyt adjon a szavainak.

– Még ha Igarasi Bokuden hajlandó is lenne a szolgálatunkba állni, amit erősen kétlek, hogyan szándékozik megtalálni őt? Már évek óta eltűnt, csak a legidősebbek emlékeznek rá, és már akkor is azt mondták róla, hogy kopaszra borotválta a fejét, és remeteként a Kaszatori-hegységbe vonult vissza. Az a legvalószínűbb, hogy a csontjai már valamelyik barlangban rohadnak.

– Abból az időből ismerem ezt az embert, amikor mindketten a Kadzsikavák szolgálatában álltunk. Nem halt meg, higgyen nekem! Tudom, hogyan találjam meg.

Vatanabe szólni akart, de bármi is lett volna az újabb ellenvetése, már azelőtt elhalt, hogy hang jött volna ki a torkán. Nyilvánvaló volt, hogy nem fogja meggyőzni a főtanácsost.

– Legyen, ez az ön döntése – mondta. – Kiküldök néhány kopót, de nem fogok sok embert megbízni azzal, hogy szellemeket keressen.

– Szükségtelen is – felelte Naomasza Szorin –, tudom, hogy ki képes megtalálni őt.

KENDZSIRÓ A LÁBA MELLÉ szúrta a kapát, és megtörölte a homlokát. Bár korán volt, a nap már a hátukat égette, a föld pedig nedves forróságot árasztott magából. Még enyhe szellő sem lengette a kalászokat, de a munka mégsem engedett pihenést: néhány héten belül kezdődik a rizs betakarítása, addigra a talajnak teljesen száraznak kell lennie, a rizsföldek kiszárítása érdekében tehát fel kellett ásni a tavasz és a nyár folyamán vízzel elárasztott árkokat.

Oldalra nézett, a vele dolgozó emberek kezében egy pillanatra sem állt meg a földhöz csapódva tompa hangot hallató kapa. Volt akaraterejük, Kendzsiró édesapja pedig nem egy alkalommal dicsérte meg szívósságukat, amikor valamelyik gósi a földművesek lustaságára panaszkodott. „Az én embereim becsületesek és szorgalmasak – biztosította őket Kudó Maszahige –, mindössze arra van szükségük, hogy egy jó gazda irányítsa őket.”

A földművesek többsége egész életét a család mellett töltötte, és nemcsak a termőföldeken, hanem a csatamezőn is a szolgálatukban álltak, amikor asigaruként botokkal és sarlókkal szálltak szembe a lándzsákkal és a kardokkal. „Tudjátok, hogy miért hiányzik a vén Dajgoró egyik szeme? – kérdezte Maszahige a fiait kiskorukban, amire a gyerekek némileg nyugtalanul rázták meg a fejüket. – Mert a Kadzsikavák egyik nyílvesszeje kilőtte, amikor megpróbáltak átkelni a Kiszo folyón.” Ekkor Kendzsiró és a bátyja még inkább zavarba jöttek, és a szemük sarkából néztek apjukra. „És tudjátok, hogy miért nem beszél? – folytatta az apjuk, ők pedig ismét nemet intettek a fejükkel. – Mert egy másik nyílvessző a hangját vette el. Ugyanaz, ami kioltotta a fia életét. Sokkal többet adott hát az urunknak, mint sok szamuráj. Bánjatok mindig tisztelettel vele!”

Így hát Kudó Kendzsiró, mint a többiek, megragadta a kapát, s míg mezítelen lába a földbe süllyedt, rákényszerítette magát, hogy felvegye azoknak az embereknek a munkaritmusát, akiket már megtanult tisztelni.

– Kendzsiiiii! – hallatszott a távolból. A kis Fumikó éles hangját senkiével nem lehetett összetéveszteni, így hát tudomást sem vett róla, és tovább forgatta a földet. – Fivérem! – folytatta kitartóan a kislány. – Gyere gyorsan, édesapa mindünkkel beszélni akar!

Kendzsiró meglepetten kapta vállára a kapát, kezét pedig a szeme elé tette, hogy a nap ne süssön bele, és megkereste a húgát. Fumikó a családi háznak háttal, a rizsföldet uraló magaslatról integetett felé. A többi munkás, tudatában annak, hogy az ügy nem tartozik rájuk, tovább dolgozott.

Kendzsiró nem akart hangosan visszakiabálni, ezért otthagyta a munkát, és elsétált a termőföldek széléig. Egy vizeshordó mellé helyezte a kapát, és elkezdett felkaptatni a rézsűn; ahogy a közelébe ért, Fumikó ki tudta olvasni bátyja tekintetéből annak a néma ígéretét, hogy fejjel a hordóba hajítja, ha csak az idejét húzza.

– Mi ez a mesebeszéd arról, hogy édesapánk beszélni akar velünk?

A kislány felkapta az állát, és készen állt rá, hogy kéresse magát.

– Nem mesebeszéd. Édesapánk küldött hozzád. De ha nem hiszel nekem, maradj csak itt! Meglátjuk, mi lesz.

– Nagyon szemtelen vagy aprócska, rizsfaló zsizsik létedre, nem gondolod?

– Mondj, amit csak akarsz! – válaszolta a kislány, miközben indulásra készen pördült meg.

– Várj egy percet! – ragadta meg a kezét Kendzsiró, még mielőtt elillanhatott volna. – Mondj el mindent részletesen!

A kislány kísértést érzett, hogy még egy kicsit kéresse magát, de eszébe jutott, hogy sürgős üzenetet hozott.

– Nemrég futár érkezett a várkastélyból édesapánkhoz. Miután elment, édesapánk beszélt édesanyánkkal, aztán engem érted küldött, míg édesanyánk Maszanorit ment megkeresni. Édesapánk azt akarja, hogy mind gyűljünk össze a nappaliban.

– Futár a várkastélyból? – ismételte meg bizalmatlanul Kendzsiró. – Nem lehet, hogy inkább adószedő volt? Ilyenkor szokták felmérni a termésmennyiséget.

– Nem vagyok buta! – tiltakozott a kislány. – Az adószedők nem adnak át leveleket, és nem kedves meghajlással köszönnek el.

A fiatalember elgondolkodva vakarta meg a tarkóját. Amikor észrevette, hogy még mindig izzad, rájött, hogy nincs arra alkalmas állapotban, hogy egy családi tanácskozáson vegyen részt.

– Mondd csak, Fumikó, édesapa nem szidott meg, amiért nem vagy Szadakó nénivel?

A kislány lehajtotta a fejét, és szégyenlősen igazította meg jukatáját, mielőtt bánatos szemekkel újra a bátyjára nézett.

– Szadakó nagymama annyira unalmas, mindig azt akarja, hogy tegyek-vegyek, ma pedig olyan kék az ég…

– Nem vagyok kíváncsi a kifogásaidra, csak azt kérdeztem, hogy édesapánk mérges volt-e, amiért otthon látott.

– Csak annyit mondott, hogy keresselek meg.

– Tehát ennyire sürgős – értette meg Kendzsiró. – Jobb lesz, ha nem váratjuk meg.

Fumikó nekiállt levenni a szandálját, hogy futásnak eredjen, de a bátyja megállította:

– Csak semmi rohanás, ideje már, hogy illendően érkezz.

–  Nem akartam futni – duzzogott a kislány. – Csak egy kavics ment a lábujjaim közé.

Kendzsiró nem tudta megállni mosoly nélkül, és Fumikó felé nyújtotta a kezét. A kislány finoman, udvarhölgy módjára fogta meg, Kendzsiró azonban a levegőbe emelte, és a vállára ültette húgát. Így eredt futásnak, fülében csengett Fumikó kacagása.

– Gyorsabban, gyorsabban, Kendzsi! – nógatta a kislány, míg a családi otthont körbevevő veteményeskert felé futottak.

Elnyargaltak a fürdő mellett, melyet egy fedett palló kötött össze a házzal, és a kert felé fordultak. Kendzsiró csak akkor lassított, amikor a bejárat közelébe értek.

Levette a lábbelijét, mielőtt a verandára lépett, majd mintha csak egy bála rizs lenne, kishúgát a másik vállára vetette át. A kislány kacagása megelőzte őket, és ahogy a nappaliba értek, meglátták, hogy szüleik és Maszanori már várják őket.

Kendzsiró azonnal rájött, hogy nem az alkalomhoz illően viselkedett, és letette a kislányt a földre.

– Bocsássák meg helytelen viselkedésemet! – kért elnézést meghajolva.

– Foglaljátok el a helyeteket! – mondta szűkszavúan az édesapja.

Kendzsiró szeiza ülésben a bátyja mellé térdelt. Ahogy felemelte a fejét, elkapta az édesanyja pillantását, bár nem tudta megfejteni, mit rejthet a tekintetéből tükröződő nyugtalanság. Édesanyjuk mellett, két fivérével szemben foglalt helyet Fumikó, míg édesapjuk az oltárnak háttal ült. Kendzsiró csak ekkor vette észre, hogy az alkalom szokatlan ünnepélyességének jeléül édesapja jobbján, talpára állítva, függőleges tartójában ott van a családi kard is.

Amikor Kendzsiró utoljára látta a kardot, alig tízéves volt; édesapja akkor húzta ki a hüvelyéből, amikor Ovari megszállása alatt hűbérura hívásának engedelmeskedett. Miután visszatért a háborúból, összehívta a családot, a katanát és a vakizasit egy gyapjúkelmébe burkolta, majd mindkét kardot az oltár lábainál elhelyezett ládába tette. Több mint egy évtized telt el, s bár még sosem látta a kard élét, a hüvely még mindig ugyanolyan volt, mint amilyenre emlékezett: a lakkozott tok színe éjsötét kékben játszott, a fehérrel ráfestett, finom cseresznyevirág-szirmok pedig olyan pehelykönnyűnek és kérészéletűnek tűntek, mintha éppen elfújná őket a szél.

– Ma egy anocui küldött tisztelt meg minket a látogatásával – kezdte mondandóját az édesapja, amivel visszarántotta Kendzsirót a jelenbe. – Őkegyelmessége, a főtanácsos úr látta el pecsétjével az üzenetet, amit átadott nekem.