A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Család a dombon, 2022

Copyright © Patak Gyöngyvér, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Bár a könyv szereplőinek valós személyekkel való hasonlósága nem csupán a véletlen műve, nevük, tetteik, szavaik és gondolataik, valamint a velük történő események java része kitalált, az írói fantázia szüleménye.

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Patak Gyöngyvér

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-07-2

Férjemnek és gyerekeimnek

1.

Dupla vagy semmi

2012. aug. 20., illetve már 21.

– Világosodik – hallottam halványan, balról anyukám suttogását.

– Hm? – kérdeztem vissza, miközben úgy éreztem, ahogy próbálom erőnek erejével felnyitni a szemhéjamat, szinte felkarcolja a szemgolyómat.

– Cssss! – susogta anyu, lassú jógakilégzésnek álcázva a csitító hangot. Aztán tarkóját mozdulatlanul a kétszemélyes piros fotel támláján nyugtatva, újra azt lehelte:

– Világosodik.

Sikerült résnyire nyitni a szemem. A zsibbadt agyamba hatoló fény felért egy tőrdöféssel. Fejemet lassan anyu felé fordítottam, vigyázva, nehogy egy óvatlan mozdulattól megnyekkenjenek a kanapé sokat megélt rugói.

– Éljen – feleltem halkan. Lecsukódó szemhéjam alól anyura pillantottam. Lassan bólintott. Ültünk tovább csendben, csukott szemmel, mozdulatlanul, vállunkon egy-egy alvó, tejszagú, alig háromkilós babával, a két és fél hónapos Andrissal és Gergővel. Reménykedtünk, hogy az ötórai világosság még nem egyenlő a reggellel, és a sokadik átvirrasztott éjszaka és hajnal után lesz egy kis időnk legalább így, ülve aludni, mielőtt elkezdődik egy újabb mozgalmas nap, immár öt gyermekünk emberpróbáló társaságában.

Hatkor szólalt meg az ébresztő, három pár, lépcsőn trappoló láb formájában.

Miért?! Miért nem képesek a gyerekek a nyári szünetben sokáig aludni, akkor sem, ha későn fekszenek le? Hallottam, hogy Norbi még horkol a mellettünk levő hálószobánkban; aznap csak kilencre ment dolgozni. Óvatosan felálltam, megpróbáltam letenni Gergőt a kiságyba. Egyből nyöszörögni kezdett, mire anyu szeme felpattant, és rémült tekintettel megpaskolta saját szabad vállát, jelezve, hogy inkább oda fektessem, semmint felébressze Andrist is. A vállára helyeztem hát kisbabám, és kiosontam a szobából.

A nagyok – kacagnom kell a szón, ugyanis egy négy-, hat-, és nyolcéves gyerek nem nagy, legfeljebb relatíve – levetették magukat a nappaliban a kanapéra, a tévé elé. Palkó egyből a mesecsatornára kapcsolt, ahol már hajnalok hajnalán elindul a végtelenített rajzfilmáradat. Még nem tudtam eldönteni, hogy áldás vagy átok a kábeltévé.

Készítettem nekik reggelit. Egy perc tétovázás után, korábbi elvemet feladva, bevittem a tányérjaikat és a bögréiket egy-egy kis tálcán, megvártam, amíg sorba ülnek a kemencepadkán – a kanapén tényleg tilos az evés! –, majd kimentem a teraszra egy bögre hűvös citromos mentateával. A bukóra nyitott ablakon kihallatszott az Állati küldetés főcímdala. A napernyő még nem vetett rám árnyékot, éreztem, ahogy a fény simogatja az arcom, ahogy körbenéztem. A terasz köve még – vagy már – most kora reggel is nyomta vissza magából a meleget. Napok óta kánikula volt, és hetek teltek el a legutóbbi nagyobb eső óta. Nem az ősz közeledte, hanem a forróság és a szárazság miatt hullottak sárga levelek a fákról, és lett fakó a fű az udvaron. A vadszőlőt bezzeg nem viselte meg! A ház tövébe ültetett egyetlen tőről néhány év alatt hatalmasra nőtt növény beborította már az egész, terasz felőli falat, és felkúszott a másik oldalon, a mélygarázs fölött egészen az emeleti toronyszoba íves ablakáig. Pont, ahogy mindig is elképzeltem.

Kedvtelve néztem végig az udvaron. Épp hat éve költöztünk. Micsoda állapotok voltak akkor! Azóta van már járdánk, vannak árnyat adó fák, szaladgálásra alkalmas gyep, veteményes, homokozó…

Persze, most is hullafáradt voltam. Ugyebár a kialvatlanságtól. Természetesen már százszor megbántam, hogy éjjel fent maradtam megnézni a városból idelátszó ünnepi tűzijátékot. Ahhoz túl kimerült voltam, hogy akár gondolatban is odakívánkozzak, de az ikrek pont elaludtak, és annyira jó volt a gyerekszoba ablakában állva elképzelni, ahogy Norbi ott van a távolban a többiekkel. Jó volt ugyanazokat a fényeket nézni, mint ők. Megvártam azt is, hogy hazaérjenek, megfürödjenek, ágyba bújjanak, és esti – vagy inkább éjjeli – mese gyanánt elmeséljék nekem az élményeiket. Aztán épphogy befeküdtem volna Norbi mellé, felébredtek az ikrek. Egyszerre. Indult az éjszakai verkli. Hármat koppantottam a padlón, jelezve anyunak, hogy jöjjön. Anyu (aki előrelátóan, időben lefeküdt), felsietett a lépcsőn. Addigra én felvettem Andrist, aki (emlékeim szerint), előbb aludt el, mint Gergő, tehát valószínűleg éhesebb is lehetett. Amíg szoptattam, anyu tisztába tette Gergőt. A pelenkázó komód a két kiságy miatt kiszorult a folyosóra, így a szobában nem kellett villanyt kapcsolni, ami nagyon praktikusnak bizonyult, ha nem akartuk felébreszteni a másik, alvó bébit.

Aztán anyu grasszálni kezdett a folyosón a teljesen felébredt Andrissal a vállán, hogy visszaaltassa. Mikor Gergő is végzett a szopizással, én is csatlakoztam. Katonásan meneteltünk oda-vissza, nem számoltuk a hosszokat. Tíz-tizenöt perc cirkálás után már leülhettünk a kanapéra, a biztonság kedvéért magunkon hagyva a babánkat, és szundíthattunk, ülve. Az ágyban alvásról csak álmodoztunk.

Számítottunk rá, hogy az első pár hét kemény lesz az ikrekkel, de más tudni vagy tudni vélni, és más átélni. Teljes őrület.

Egy hónapja nem mozdultam ki otthonról, mióta hazaköltöztünk Pécsről a koraszülött intenzívről. De nem is hiányzott, annyira fáradt voltam. Egy hónapja nem aludtam egyhuzamban egy-két óránál többet. Minden nappal és éjjel a szoptatás, büfiztetés, pelenkázás, vigasztalás, altatás véget nem érő, egymásba folyó masszája volt, a nappalok sűrítve a házimunkával és a nagyokkal való foglalkozással.

Anyu rengeteget segített. Amikor kiderült, hogy ikreket várok, bejelentette, hogy nyugdíjba megy, hogy teljes állású nagymama lehessen. Amíg a PIC-en voltam, sokszor vigyázott a nagyokra, amikor hazajöttünk, először elvitte a nagyokat pár napra, így egyedül maradtam otthon, mert Norbinak már dolgoznia kellett. De hamar kiderült, hogy két kisbaba bizony két embert igényel. Emi húgom többször átszaladt az utca túloldaláról, ha vészhelyzet volt, de neki is ott volt a három saját gyermeke. Nem rángathatom át folyton. Ilona, a legkisebb, csak hároméves múlt. Felhívtam anyut, hogy inkább jöjjenek haza, inkább legyen itt sok gyerek, csak legyen velem még egy felnőtt, mert megbolondulok.

Anyu szívesen jött. Eleinte csak napközben volt itt, amíg Norbi dolgozott, délután hazament. Egyre később engedtem el, mert estére mindig eldurvult a helyzet. Az ikrek nyűgösebbek lettek, és persze a nagyok is, akiknek a vacsora-fürdés-esti mese köréből a fáradtságom dacára sem akartam kimaradni. Úgy gondoltam, legalább ennyi nekik is jár belőlem egy nap.

Éjszaka aztán sokszor szó szerint semmit nem aludtam.

Meggyőződésem, hogy a koraszülöttek jobban és tovább igénylik a testközelséget, mint éretten született társaik. Nem azért „nem engedik” letenni magukat a kiságyba, mert kényeskednek vagy lassabban tanulnak, hanem mert tényleg, biológiailag (testileg és lelkileg) szükségük van a kontaktusra. Igazi kiskenguruk, akik az anyjuk – és apjuk és nagyanyjuk – mellkasán tudnak fejlődni, ott érzik biztonságban magukat.

Ráadásul volt egy nagyon rossz élményünk is, rögtön a második otthon töltött héten.

Egyik éjjel, mikor végre álomba zuhantam, beriasztott a légzésfigyelő az egyik babánál. Tizedmásodperc alatt ugrottam ki az ágyból. Felcsaptam a villanyt, kikaptam a gyereket az ágyból, amelyiknél sípolt és villogott a készülék. Láttam, hogy már szürkül az orra, valóban nem vett levegőt. Nem estem kétségbe. A PIC-en – sajnos, vagy inkább szerencsére – rutinná vált határozott mozdulatokkal megcsipkedtem, megpaskoltam a megfelelő testrészeken, és vártam, hogy mocorogni, nyöszörögni kezdjen, azaz magához térjen, és újra vegyen levegőt. De a baba most nem reagált. Mozdulatlanul, ernyedten lógott a karomon. Egy pillanat alatt bepánikoltam. Nem gondolkodtam, erősen ütögetni, rázni kezdtem szegényt, közben kiabáltam, míg végre fel nem sírt, és vissza nem tért a rózsaszín színe. Norbi már ott állt mellettem, halálra váltan. Talán húsz másodperc, vagy annyi sem lehetett az egész, nekem mégis hosszú perceknek tűnt. Éreztem, hogy elered a tejem.

– Nézd meg, hogy a másik él-e! – kértem Norbit, mindenre felkészülve. Fülelt, rátette a másik – az egész dráma alatt nyugodtan alvó – baba hátára a kezét.

– Lélegzik. Szépen szuszog.

Elpityeredtem, lerogytam a kanapéra, és szoptatni kezdtem.

Aznap este azt a babát már nem tettem le az ölemből. Féltem, hogy annyira kimerült a kalandtól, hogy megint elfelejt levegőt venni. Úgy megrémültem, hogy azóta sem emlékszem, melyikük volt.

Mindenesetre az világossá vált, hogy szükségünk van anyura kora reggel is, az esti órákban is, sőt éjjel is, mert egyedül nem bírom, Norbinak viszont muszáj aludnia, különben képtelen másnap dolgozni. Onnantól anyu csak hétvégére ment haza. Multifunkcionális energiabomba anyukám hétköznap minden létező munkakört betöltött: egyszerre volt csecsemős nővér, szakácsnő, takarítónő, a nagyok nevelőnője és az én pszichológusom. Tartotta bennem a lelket, és biztatott, hogy ki fogjuk bírni ezt az első, nehéz időszakot. Azt sajnos nem tudta megmondani, meddig tart pontosan ez az „első időszak”.

Lassan vége lehetne – gondoltam most, a teraszon sütkérezve. Az éjszakázás kegyetlen.

Olyan jó lenne egyet aludni. Csak egy fél órát. A pillantásom a függőágyra esett, amit nemrég kötöztünk fel a terasz előtt meghagyott kis akác és a csörgőfa közé, amit négy éve, Marci keresztelőjekor ültetettünk. Hirtelen vonzani kezdett a lehetőség, hogy vízszintesbe feküdjek, és álomba ringassam magam a szövetszálakon beszűrődő puha derengésben.

De úgy látszik, elég volt csak rágondolnom a pihenésre, megjelentek a gyerekek. Palkó zöld, dzsungelmintás krokodilos trikóban és terepszínű térdnadrágban, térdzokniban és bőrcipőben. Nyakában távcső, szemében elszántság. Kerek, karimás vászonsapkája alól kikunkorodtak kenderszínű fürtjei. Misi strandpapucsban, lazán, cirka-mintás bokszeralsóban, félmeztelenül. Hatéves, izmos kis felsőtestének gyönyörű kreol bőrén megcsillant a napfény. Macsós testtartásához jól passzolt fontoskodva összehúzott szemöldöke és az egyik kezében hanyagul lógatott géppuska. Másik kezében egy régi kiszuperált mobiltelefont szorongatott, és rá-rápillantott, mintha hívást várna valakitől. Marci szintén félmeztelenül, fülig érő szájjal, szandiban, és a kedvenc viseletében, azaz Palkó kinőtt, rongyossá hordott, hosszában kék-fehér csíkos pizsamanadrágjában, amit csaknem a hónaljáig felhúzott eltűnőfélben levő, de még domborodó kisgyerekpocakján. Már hónapok óta nézték az Asterix és Obelixet, és Marci azóta minden játékban megtalálta a módját, hogy Obelixként szerepeljen. Palkó, a játékok mindenkori főrendezője szerencsére nagyon rugalmas volt, mindig talált szerepet a jólelkű behemótnak, így Marci nagyon boldog volt. Most is.

– Oroszlánvadászatra megyünk – közölte velem Palkó, akire ezek szerint nagy hatással volt az Állati küldetés mai epizódja. – Én felderítem a távcsövemmel, Misi meg majd leteríti. – Misi marcona vadász módjára lebiggyesztett szájjal bólogatott, és a vállára lendítette a puskáját.

– Obelix meg hazacipeli. – Mutatott Palkó Marcira, aki büszkén kidüllesztette a hasát, és egy gyors mozdulattal hatalmasat csapott rá ököllel.

– Mit csinálsz? – nevettem fel meglepetésemben, mire Marci vigyorogva megismételte a mozdulatot. – Hé, nem fáj?

– Ü-ü – rázta meg a fejét.

Még mindig hajlamos volt megspórolni a beszédet, pedig már lassan egy éve jártunk logopédushoz – amióta kiderült, hogy miért is nem kezdett időben beszélni.

Sosem fogom magamnak megbocsátani, hogy nem vettem észre időben, mi a baj. Már hároméves múlt, és bár láttuk, hogy az eszével nincs gond, sőt nagyon is okos, beszélni alig-alig beszélt. De – harmadik gyerek! – nem aggódtam, vagyis nem eléggé. Persze legtöbbször próbáltam rávenni, hogy szólaljon meg, ne csak bólogasson meg mutogasson. (Komplett kézjelei voltak egyes szavakra, például a rombusz alakban összeérintett két hüvelyk- és mutatóujja „nagyot” jelentett.) Néha viccesen – utólag inkább szégyenteljesnek mondanám – kis Mauglinak hívtuk, mert olyan fura orrhangon, gyakorlatilag mássalhangzók nélkül, artikulálatlanul makogott.

De roppant figyelmes volt. Ha beszéltünk hozzá, okos szemmel csüngött minden szavunkon, értett minden utasítást, a kirakó- és memóriajátékokban többször kenterbe verte a nagyokat, pedig azokban ők is nagymesterek voltak, részt vett a bolondozásokban, és általában véve nagyon okos, vidám és kiegyensúlyozott kisgyerek volt.

Engem azért egyre inkább piszkált a kisördög, hogy valami nincs rendben. Különösen nyugtalanított, hogy ősszel, az óvodában egyre többször rátört a dühroham. Látszólag ok nélkül faképnél hagyta a barátait játék közben, felborogatta a székeket, dühösen csapkodott, és nem akarta – vagy nem tudta – megmondani, mi baja. Aztán egyik pillanatról a másikra ugyanolyan tündér volt, mint előtte. Az óvónők is értetlenül álltak a probléma előtt. De mindenki nyugtatott, hogy a gyerekek nem egyformák, nincs miért aggódnom. Mindenkinek volt legalább egy ismerőse, aki szintén hároméves koráig nem beszélt, sőt, anyósom szerint Norbi szintén csak óvodás korában kezdett beszélni, Marci biztos tőle örökölte. Mint kiderült, valóban örökölte – csak nem ezt, hanem a fülgyulladásra való hajlamot.

Egyik reggel, határozottan emlékszem, már terhes voltam az ikrekkel, az óvónőkkel beszélgetve, ráérősen öltöztettem Marcit. (Szeptemberben már nem mentem vissza tanítani.) Miközben a benti cipőt húztuk, és az óvónők épp azon jesszusmáriáztak, hogy tényleg két kisbabánk lesz, Marci egyszer csak oldalra rántotta a fejét, és azzal a lendülettel rám fröccsent a füléből egy adag folyékony, ragacsos lötty, majd ahogy meglepetten visszafordult, a másik füléből kiloccsant még egy adag. Egészen elképedtem, és megijedtem. Kérdeztem, hogy nem fáj-e neki, de csak ingatta a fejét, hogy nem. Azonnal felhívtam a jó nevű fülészorvost, akinél már Palkóval is voltunk pár évvel azelőtt, és kaptunk is időpontot, még aznapra. Komplex fül- és hallásvizsgálatot végeztek el Marcin, ahol kiderült, hogy a beszédfejlődésben való elmaradása alapján körülbelül egy-másfél éves kora óta tarthatott már ez a krónikus középfülgyulladás. Valószínűleg azóta el volt dugulva a savós váladékkal mindkét füle. Alig hallhatott valamit. Gyakorlatilag szájról olvasva tanulhatott meg beszélni, mint a siketek – na itt bőgtem el magam –, és hatalmas szerencse, hogy kifakadt ez a folyadék. Ha még tovább bent marad a fülében, akkor Marci maradandó halláskárosodást szenvedett volna, és talán soha nem tanult volna meg rendesen beszélni.

Zokogtam. A lelkiismeret-furdalástól, amiért nem vettem komolyan a gyanúm, és elnyomtam az aggódó belső hangom. Dühös voltam mindenkire, aki nyugtatott, mindenkire, aki észrevehette volna, hogy valami nincs rendben, de legfőképp magamra, hiszen tudnom kellett volna, hogy baj van.

Marcit pár nap múlva megműtötték. Kivették a jócskán megnagyobbodott orrmanduláját, és fél évre úgynevezett grommetet tettek mindkét fülébe, ami egy pici nyers csőtésztára hasonlító kis tubus a dobhártyában, hogy szellőzni tudjon a középfül.

Sosem fogom elfelejteni az arcát, ahogy a műtét után rám nézett, amikor szóltam hozzá, halkan suttogva, hogy hallja-e, amit mondok. Kikerekedett a szeme, látszott rajta, hogy egészen új az élmény, ahogy hall engem. Még inkább felderült az arca, amikor ő maga szólalt meg, és meghallotta a saját hangját. Próbálgatta, mint egy új játékot. Én meg megint sírtam… és nem győztem ölelgetni és puszilgatni.

Aztán kerestünk egy logopédust, pontosabban szurdopedagógust, és csak ámultunk-bámultunk, ahogy Marci szó szerint egyik napról a másikra, rohamos sebességgel tanult meg beszélni, gyakorlatilag a nulláról. A logopédusnak persze rengeteg dolga lesz még, mire az összes beszédhibája eltűnik, de legalább már értettük, hogy mit mond. Feltéve, ha nem csak hümmögött, mint most, mint boldogan vigyorgó Obelix.

– Kimehetünk a kiserdőbe? – kérdezte Palkó, miközben már el is indult.

– Itt az udvaron nincsenek oroszlánok? – kérdeztem vissza, mire Palkó olyan képet vágott, hogy rögtön beláttam, már maga a kérdés is butaság. – Rendben, de az autóútra nem mehettek ki! Vigyáztok egymásra!

– Rendben!

– Vizetek van?

– Anya, igaziból nem Afrikába megyünk! – csóválta a fejét Palkó, és beláttam, hogy igaza van. A kis fenyőerdő, ahol kiskoruk óta szeretnek játszani, rögtön a házunkkal szemben fekvő üres telek – vadvirágos rét – másik oldalán kezdődik. Ismerjük minden zugát, és megbíztam a gyerekekben, mégsem szívesen engedtem ki őket a kerítésen kívülre egyedül.

De az ikrek érkezése óta hirtelen mindenben sokkal önállóbbaknak kellett lenniük. Emiatt is volt lelkifurdalásom, bár úgy tűnt, ők élvezik ezt a fejleményt. Magabiztosabbak, határozottabbak lettek, és büszkék magukra, ha valamit nélkülem meg tudtak csinálni. Az esti meséhez ezért is ragaszkodtam annyira – azt még korainak tartottam, hogy csak maguknak olvassanak esténként…

A kapuból Misi visszakiáltott:

– És a mami kéri, hogy menj be, mert felébredtek a picik!

Felsóhajtottam. Akkor ebből már tényleg nem lesz függőágyban lengedezés.

Visszaléptem a konyhába. Majdnem beleütköztem Norbiba, aki sietős léptekkel igyekezett a spájz felé, a mellkasához szorítva valamit.

– Vigyázz – szólt rám –, nehogy összetörjük a tojásokat! Mikor is jönnek haza Gáborék? Holnap?

– Ma.

– Akkor jó. Majdnem elfelejtettem kiengedni a tyúkokat. Jó sok tojás összegyűlt a héten. Ma lehetne bundás kenyér vacsorára. De most rohannom kell, el fogok késni. Majd jövök. – Azzal a kezembe nyomta a tojásokat.

Letettem őket az asztalra, és kitárt karral elé álltam.

– Egy ölelés belefér?

Megölelt, megpuszilt. És már ott sem volt. Legújabb szokása szerint nem is reggelizett.

Hallottam, hogy az ikrek már nyöszörögnek, és anyu gügyög hozzájuk, miközben tisztába teszi valamelyiket. Betettem a tojásokat a spájzba, a többi mellé, amiket Norbi becsülettel gyűjtött minden nap. Szilágyi Gáborék, kedves szomszédjaink nyaralni mentek, és minket kértek meg, hogy viseljük gondját a jószágaiknak, „fizetségül” pedig tartsuk meg az összeszedett tojásokat. Harmadik gyermeküknek, Bálintnak kamaszkorára is megmaradt kisgyerekkori hobbija: tyúkokat és nyulakat tartott. A fiaink két nap alatt megunták a feladatot, így Norbi egyedül ment át megetetni a kutyákat, cicákat, reggel kiengedni, esténként bezárni a tyúkokat. Az erdő közelsége miatt rendszeresen szedték áldozataikat a rókák, nyestek vagy héják. Bálint most nagyon büszke volt, sikerült egy kotlóst „megültetnie”. Március óta próbálkozott, mert akkor lett volna az ideális ideje, de eddig egy tyúk sem akart tyúkanyóvá válni. Most viszont pár nap múlva várták az első almot. Reméltem, hogy hazaérnek, mire kikelnek, mert a saját csibéim mellé igazán nem hiányzott még fél tucat.

Az ikrek közben a türelmes csipogásból a következő fokozatra kapcsoltak. Felsiettem anyuhoz. Vittem fel neki is egy bögre frissítő teát, hisz kezdődött a napi végtelenített menet. Leültem szoptatni az egyik babát. Anyu addig tisztába tette a másikat, szeretgette, próbálta csitítani. Aztán cseréltünk; amíg szoptattam emezt a gyereket, anyu büfiztette amazt. Egy kis időre le is tudta tenni a kiságyba. Gyorsan lement, összerántotta a konyhát, felsöpört, elindított egy mosást, és elkezdte főzni az ebédet.

Én pedig leköltöztettem magunkat a vendégszobába, ahol anyu aludt esténként. Ide is tettünk egy rácsos ágyat, amibe napközben bele tudtuk tenni a piciket, hogy ne kelljen hozzájuk mindig felfutkosni az emeletre. A múltkori vészhelyzet miatt mindig lehoztam az ágyba a két apnoe párnát is. Andrist és Gergőt befektettem egymás mellé. Keresztben is bőven elfértek, hason összegömbölyödve kukucskáltak egymásra babaszürke szemecskéikkel. Olyanok voltak, mint két egyforma, formás kis cipó, amikre valami vicces pékinas négy-négy kis tésztahurkát tapasztott kezeknek és lábaknak. Nagyon szerettem volna, ha csak egy picikével nagyobbak már, csak annyira, hogy kialakuljon valamiféle napirend, hogy pár percre el tudja őket szórakoztatni a körülöttük levő világ, lehessen velük játszani, erősödjenek meg annyira, hogy ott lehessen őket hagyni a nappaliban egy pléden vagy a járókában, ne kelljen minden percben rettegni, hogy vesznek-e levegőt…

Tudtam, hogy néhány hét, és beleérünk ebbe a korszakba, de addig is ki kell bírni valahogy ezt a nem alvást, ezt az állandó készenléti állapotot.

Lefeküdtem anyu ágyára, és néztem ezt a két kis gyönyörű gombócot. Szerettem őket egymással harmonizáló színekbe öltöztetni. Egyformába nem mertem. Persze meg tudtam őket különböztetni – Andris valamivel kisebb volt, és hegyesebb volt az állacskája, Gergőnek oválisabb volt az arca, és dundibbak a combjai. És valahogy a tekintetük is más volt – már amennyire egy pár hetes újszülöttnek (mert hiába voltak már három hónaposak, valójában csak háromhetesek lettek volna) van már valamilyen tekintete.

Lehet, hogy legalább a kórházi karszalagot le kellene vennem róluk. Csak ne keverném össze őket! Föléjük hajoltam. Elaludtak. Milyen édesek így, amikor alszanak! Néha még most sem tudom felfogni, hogy öt gyerekem van. És hogy ez a két kis csöppség is meg fog nőni, ők is futkosni fognak, és kiabálni, én meg majd rájuk szólok…

A nyugalom tíz percig tartott. Hangokat hallottam kintről, a gyerekeim izgatott kiabálását.

– Anya, anya! Mami! Nézzétek!

– Hátul gyertek! És halkan! Most aludtak el a picik – szóltam ki a bukóra nyitott ablakon Palkónak, aki most nyitotta a kiskaput.

Kiléptem a teraszra. Anyu már kint volt, Palkó ott toporgott előtte, kipirult arccal.

– Misi és Marci? – kérdeztem.

– Mindjárt jönnek. De nem fogsz örülni.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy mi történt, megláttam Misit és Marcit, ahogy valamit cipelnek az ölükben. Ahogy közelebb értek, már azt is láttam, mit. Nagyokat nyögve, de roppant büszkén, egy zsemle- és egy vajszínű kiskutyát cipeltek.

– Ugye, milyen aranyos? – kérdezte Misi, miközben letette, vagyis inkább szinte leejtette a zsemleszínű jószágot a teraszra.

– Ugye, ez is milyen aa… cuki? – kérdezte Marci, aki képes volt bármilyen, „r” hangot tartalmazó szót egy tizedmásodperc alatt egy „r” nélküli rokonértelművel helyettesíteni.

– Hol találtátok őket? – tettem fel a legkézenfekvőbb kérdést.

Palkó egyből magához ragadta a szót, és mindkét kezével élénken gesztikulálva előadta a történetet.

– Hát, ugye kimentünk oroszlánvadászatra, már találtunk gazellát, de azt nem lőttük le, mert kicsinye volt, meg igazából nem is akartuk lelőni, varacskos disznót is láttunk, félelmetes agyara volt, de hagytuk dagonyázni, vagyis elbújt az üregében, de ez most mindegy. A kiserdő széléről néztünk körbe távcsővel, hogy látunk-e oroszlánt, és egyszer csak megállt egy autó a Szenna táblánál, és kiszállt belőle egy bácsi, letette ezt a két kiskutyát a tábla mellé, és otthagyta őket! Vártunk jó sok percet, hogy hátha visszajön értük, de nem jött vissza! – Palkó teljesen felháborodott az elbeszélés végére, és én is.

– Nagyon buta az a bácsi, ugye? – kérdezte Marci (ami valójában így hangzott: Natyoo bútha azsh a baatyi, utye?), miközben a kutyusok mellett guggolva simogatta őket.

– Ha megtalálnám, jól behúznék neki! – fenyegetőzött Misi, és öklével hadonászott. – Anya, miért dob ki valaki egy kiskutyát az utcára?

– Kettőt – pontosított rögtön Palkó.

– Igen, kettőt. El is üthette volna őket egy autó. Ugye megtartjuk szegénykéket? – váltott hirtelen arckifejezést, és ő is leguggolt hozzájuk.

– Hát… – hirtelen nem is tudtam, mit mondjak. Tény, hogy én is felháborítónak találtam, hogy valaki képes kidobni két ilyen aranyos jószágot, hogy egyáltalán képes valaki magára hagyni bármilyen élőlényt. – Ki fogja őket gondozni, etetni? Ők nem játék kutyák, nem lehet őket két nap után a sarokba dobni, ha megunjátok őket – kezdtem sorolni közhelyes kétségeimet, de a gyerekek rögtön, kórusban fogadkozni kezdtek. Majd ők! Nézzem meg, milyen édesek!

Tagadhatatlan, ránézésre egészséges, formás, nagy mancsú, okos szemű, körülbelül két-három hónapos kölykök lehettek. A fáradt, leterhelt énem felett viaskodni kezdett a felháborodás és a gondoskodó ösztön. Két kutya a három macska és az öt gyerek mellé?

– Mami, te mit szólsz hozzá? – kérdeztem anyukámat, aki eddig csak a szemöldökét húzogatta.

– Tudod, hogy jobban szeretem a kutyákat a macskáknál, de már így is kicsit sokan vagyunk, nem?

– Azaz?

– Nem tudom. Én csak vendég vagyok nálatok – húzta ki magát a válasz alól. – Meg kellene kérdezni a falubelieket, hátha valaki pont kiskutyákra vágyik.

– Valószínűleg tolongani fognak a jelentkezők – hümmögtem, miközben már én is a rövid szőrű, zsemleszínű kutyust simogattam, aki picit rémült, de nagyon hálás tekintettel tűrte, hogy ennyien körbeüljük.

A macskák tisztes távolból figyeltek. Érzelmet nem olvastam ki a szemükből.

Tanácstalan voltam.

– Hozhatok nekik vizet? – kérdezte Misi.

– Persze! Végiggondolom, mit csináljunk – tettem hozzá.

A kiskutyák szomjasak lehettek, mert egyből lefetyelni kezdtek. Biztosan éhesek is.

– Misikém, hozz nekik légy szíves valami kis ennivalót is. A maradék parizert megkaphatják. Aztán estére veszünk egy kis kutyakaját, vagy kérünk Anikóéktól, ha megjöttek.

– Akkor megtarthatjuk őket? – kezdtek el ujjongani a gyerekek.

– Azt nem mondtam. Megbeszéljük. Még ne éljétek bele magatokat. Apa még nem is tud az egészről.

Misi a nyakamba ugrott, mielőtt bement ennivalót keresni.

A gyerekek nyomására kint terítettünk meg az ebédhez, nehogy a kiskutyák magányosnak érezzék magukat. A negyven fokban ettünk, majd, anyu zseniális pedagógiai érzékének eredményeképp a fiúk meseolvasós csendes pihenőt tartottak egy árnyékba leterített pléden a kalandos naptól elfáradt kiskutyáknak.

Én a kicsikkel bent maradtam, nem akartam kivinni őket a hőségbe. Egy picit tudtam szunyókálni az újabb másfél órás szoptatós kör előtt. Addigra egész elviselhető lett a hőmérséklet, így a két jóllakott, átpelenkázott babával én is kimerészkedtem. A nagyok még mindig a kutyákat ajnározták, akik már teljesen kimerültek. Meggyőztem a fiúkat, hogy hagyják kicsit pihenni szegény jószágokat, akiket a kilakoltatás is biztosan megviselt, ne tetézzék azzal, hogy halálra fárasztják őket. A babakocsit leparkoltam a homokozó melletti akác árnyékába, és odahúztam egy széket, hogy anyu kényelmesen őrizhesse az alvó babákat addig, amíg én homokvárat építek a gyerekekkel.

Uzsonnára feldaraboltam gyümölcsöt és kiflit. Marcit elég sokáig tartott meggyőzni arról, hogy a kutyák nem szeretik sem a kiflikarikát, sem az almát – főleg úgy, hogy ezt még maguk a kutyusok sem tudták, ezért élvezettel ették, amit Marci nagylelkűen eléjük tett. Meglepő módon a kicsik még mindig aludtak. Egyre gyakrabban pillantottunk bele a babakocsiba, hogy élnek-e még, de megnyugtatóan egyenletesen, intenzíven lélegeztek. Anyu bement lepihenni, Misi és Palkó újra nyakig belemászott a homokozóba, Marci pedig rám csimpaszkodott és barkochbázni kezdtünk. Ez abból állt, hogy Marci gondolt – minden alkalommal a tigrisre –, én pedig kitaláltam. Négy-öt körig bírtam lelkesedést mutatni, és változatos, a tigris felé kerülő úton vezető kérdéseket feltenni, majd hősiesen kitartottam még legalább ennyi meneten át az oroszlán megfejtéséig. Szinte felüdülés volt, amikor a picik felébredtek – természetesen most is egyszerre, úgyhogy beküldtem Palkót, hogy hívja ki a mamit. Felvettem Andrist, aki jobban nyekergett, leültem a székre, és nekiálltam ismét szoptatni. Közben egyik lábammal tologatni kezdtem előre-hátra a babakocsiban várakozni kényszerülő Gergőkét.

– Várj, kicsim, mindjárt te is sorra kerülsz – próbáltam a hangommal is nyugtatni, amíg anyu kiér. Közben Marci lendületes segítségét is próbálva közben visszafogni.

– Picit finomabban tologasd, Marcikám. Hol van már a mami…?

Anyukám még mindig sehol, és Palkó sem jött vissza, ezért biztos voltam benne, hogy mire beért, elfelejtette, miért küldtem be, és belefeledkezett valami másba. Misi már a fűzfán lógott, a kutyákat próbálta felcsalogatni Berci cica és maga mellé a fára, ezért Marcit kértem meg, hogy szaladjon be anyukámért.

Anyu egy perc múlva meg is jelent, és felvette az egyre türelmetlenebbül síró Gergőkét, miközben én már Misinek és a kutyusoknak próbáltam értésére adni, hogy a homokozó bizony tiltott terület számukra, mert egyáltalán nem szerettem volna, ha a homokot is megjelölik. Misinek is hirtelen elege lett az értetlen állatokból, ezért faképnél hagyott minket, és ő is beveretett a házba. Én gyereket cseréltem anyuval, szoptatni kezdtem Gergőt, anyu megbüfiztette, majd tisztába tette Andrist. Kétségtelenül nagyon rutinosan tettük a dolgunk. Épp végeztünk, amikor Norbi begurult a kocsibejáróra. Mögötte Szilágyiék autója állt meg, melyből vidám hahózással kipattant Anikó és a lányok, és mindannyian betódultak az udvarra. A két nagylány, Boróka és Ancsa rögtön lecsapott a babákra – ideális bébiszitterek lettek volna a nyáron, ha többet itthon vannak, de tizenhét, illetve tizenkilenc évesen fontosabb dolga is akad az ember lányának a szomszédainál.

Bálint, aki alig várta, hogy megnézze, kikeltek-e a kiscsibéi, nem is jött be köszönni, azonnal rohant hátra a tyúkokhoz.

– Köszönjük, hogy vigyáztatok a házra és az állatokra – fejezte be a rövid nyaralási beszámolót Anikó. – A többi tojást megtaláltátok? Megettétek már?

– Megtaláltuk, persze. Mára ígértem bundáskenyeret a gyerekeknek. De jó sok lett. Vigyetek vissza belőle!

– Dehogy, szerintem van még nekünk is a kamrában. Köszönjük, még egyszer. Na, menjünk lányok, indítsunk be egy mosást, estig még meg is fog száradni.

– Várj, bemegyek a kulcsotokért – szólt közbe Norbi. – És tényleg vigyetek tojást is, mert rengeteg van. Minden nap legalább nyolc-kilencet találtam. Egyik nap volt egy tyúk, akivel közelharcot kellett vívnom értük! – tette hozzá, és elindult az ajtó felé.

Anikónak felszaladt a szemöldöke, de mielőtt megszólalhatott volna, Norbi észrevette a küszöbön alvó kiskutyákat, akikről az elmúlt pár percben meg is feledkeztem.

– Hát ezek?

Mielőtt szóra nyithattam volna a számat, kétségbeesett „Anyu! Anyu!” kiáltozással Bálint jelent meg a kiskapuban, hallatszott mutáló hangján, hogy mindjárt sírva fakad.

Bálintra alig ismertem rá. Tavasz óta nem láttam, azóta nőtt vagy tizenöt centit, és a jókötésű kiskamaszból jóképű, izmos fiatalember lett. Látszik, hogy kiskora óta versenyszerűen dzsúdózik.

– Nincsenek meg a tojások! A kotlós nincs a helyén, és egyetlen tojás sincs a fészkében!

– Körülötte sincs? Esetleg összetörve…? – tettem fel bátortalanul a költői kérdést, mert homályosan körvonalazódni kezdett bennem a szörnyű kép. Anikónak ugyanaz juthatott eszébe, mert ezt kérdezte Norbitól:

– Melyik tyúkkal kellett hadakoznod?

Norbi elsápadt, kétségbeesett arcot vágott.

– Jaj, ne! Remélem, nem… Egy kendermagos volt, a régi nyúlketrecek mellett, egy nagy kupac szalmán.

Bálintra néztem. Összeszorította a száját, orrcimpái kitágultak, elvörösödött, és máris a könnyeivel küszködött, látszott, hogy nem fog tudni megszólalni. Anikó kényszeredetten elnevette magát, bár nyilván ő is dühös lett, és nagyon sajnálta Bálintot.

– Atyaég, kivetted a kotlós alól is a tojásokat! Ez mikor volt? Ma?

– Nem – hebegte Norbi, és láttam, mennyire szégyelli magát.

– Akkor mindegy – szólalt meg végül Bálint is, majd sóhajtott, és lehajtott fejjel, elcsukló hangon hozzátette: – A tojások nagyon hamar kihűlnek, mostanra már biztos elpusztultak a kiscsibék.

Néma csend telepedett ránk. Én sem tudtam mit mondani. Norbi krákogni kezdett, majd óvatosan megszólalt:

– Viszont legalább nem kell ma bundáskenyeret sütnöd. Fogalmam sincs, hogy a negyven tojás közül melyikben vannak a csibék.

Nem sikerült oldania a feszültséget. Bálint még jobban ledermedt, mire Norbi észbe kapott, még egyszer bocsánatot kért, és bement a házba a kulcsért.

Támadt egy ötletem.

– Bálint! Tudom, hogy nem tudunk kárpótolni a csibékért, de vigasztalásul legyen tiétek ez a két kiskutya! Kitették őket a falu szélén, a gyerekek találták meg, de mi nem tudjuk megtartani őket.

Egy pillanat alatt hangzavar lett. A gyerekeim tiltakozni kezdtek, Anikó szintén. A lányok lelkendeztek, Norbi fennhangon helyeselt, Bálint hebegett-habogott, de úgy láttam, tetszik neki a gondolat. Leguggolt, hogy megsimogassa a kutyusokat.

Próbáltam csendre inteni a társaságot, és felsorakoztattam az érveimet, hogy mi miért nem tarthatjuk meg a kutyákat, és miért lenne tökéletes helyük Szilágyiéknál. Az ő, Pici nevű keverék tacskójuk a tizenhetedik évét tapossa, jó társaság (és utánpótlás) lennének neki ezek a kölykök, a gyerekek nagyok, biztosan besegítenek, és Bálinttal amúgy is rögtön kölcsönösen egymásba szerelmesedtek. Bálint valóban teljes beleéléssel dögönyözte a kutyákat. Anikó is megenyhült.

– Jó, nem bánom, de csak az egyiket.

– Tényleg? – magam is meglepődtem a hirtelen pozitív fordulaton.

– És a másik? Ugye, akkor megtartjuk legalább Alvint? – kérdezte Misi.

– Kicsodát? – nevettem fel.

– Alvint – ismételte meg Misi, és rábökött a zsemleszínű kutyusra. – Őt választom.

– Ugye nem Alvinnak akarod hívni?

– Dehogynem! – nézett rám csodálkozva Misi.

Persze, mi másnak nevezné el! Az Asterix mellett jó ideje tartott az Alvin és a mókusok-mánia is. Tavaly farsangon Misi és két legjobb barátja „Alvin és barátai” voltak, természetesen Misi volt Alvin. A piros kapucnis pulóvert, hasán a sárga „A” betűvel és a piros baseballsapkát azóta is rendszeresen hordta. Én viszont nagyon-nagyon nem szerettem volna, hogy az Alvin nevet kelljen harsognom nyilvános helyeken, amikor a kutyát hívom. Kamaszkoromban volt egy csuda szép, csuda okos golden retrieverünk, aki, Emi húgom akkori, Poe iránti rajongásának köszönhetően az Edgár nevet kapta. Hogy tompítsuk a szerintem nevetségesen arisztokratikus jellegét, egy idő után Eddie-nek hívtuk, de mindig éreztem egyfajta szégyent, amikor sétáltatáskor hangosan kellett visszahívnom, vagy ha valaki rákérdezett a kutya nevére. Nem szerettem volna ugyanezt átélni egy Alvinnal.

– Misikém – próbálkoztam –, ezt gondoljuk át. Az Alvin nagyon szép mókusnév, de válasszunk valami kutyásabbat. Ami illik egy bátor házőrzőhöz.

– Nekem tetszik… – kezdte Misi, de beléfojtottam a szót.

– Ez a feltételem ahhoz, hogy megtartsuk. Egy rendes, becsületes, szép magyar kutyanév.

– Ugye nem Morzsát vagy Bodrit akarsz? – vigyorgott Norbi.

– Persze hogy nem!

– Legyen Géza! – vetette fel Palkó. – Mint az első fejedelem. Az elég magyar. Vagy István.

– Nem! – kiáltottunk fel mindannyian. Honnan jutnak ilyesmik az eszébe?

– Fürge? Zsivány? – próbálkoztam, de engem is rögtön leszavaztak, és éreztem, hogy valójában ez sem az igazi.

– Tappancs? Olyan nagy a mancsa – vetette fel Anikó. – Vagy legyen a miénk Tappancs? – nézett Bálintra.

– Én a mi kutyánkat Bajnoknak nevezem el – mondta Bálint, aki, úgy tűnt, többé-kevésbé megvigasztalódott –, mert ő egy túlélőbajnok – nézett jelentőségteljesen Norbira.

Ez nagyon tetszett mindenkinek.

– Akkor a miénk legyen Herceg! – javasolta Palkó.

– Hm… Nem is tudom.

Mindenkinek beindult a fantáziája. Röpködni kezdtek a nevek: Bundás, Csibész, Pajti, Öcsi, Fickó, Bátor, Bingó, Benji, Kajla, Mázli, Akela.

Leguggoltam a kutyus mellé, megfogtam bűbájos pofiját, és belenéztem szép barna, okos szemébe. – Milyen nevet szeretnél, kutyuska?

Nem jutottunk dűlőre. Anikóék szedelőzködni kezdtek. Megígérték, hogy estére hoznak át egy adag kutyaeledelt. Az ikrek is nyűgösködni kezdtek. Közeledett az újabb szoptatás ideje. Elbúcsúztunk Bajnoktól, és tovább törtük a fejünket. Nem akaródzott bemennem a házba, és itt hagyni a gyerekeket, amíg ezt a fontos döntést meg nem hozzuk. A még türelmesen nyekergő babát – megint Gergőt – befektettem a babakocsiba, átvettem Andrist anyutól, aki bement a konyhába vacsorát készíteni (bundás kenyér helyett sütőben sült sajtos-körözöttes melegszendvicset), és kint álltam neki a szoptatásnak – milyen jó, hogy legalább ebben már ekkora rutinom van. Alighogy Gergőt is megszoptattam, megjelent Emi a három gyerekkel, Annával, Zentével, és Ilonával. Már a kapuból észrevették az új jövevényt, amint az kíváncsian közelebb merészkedett a még erősen gyanakvó macskákhoz. A gyerekek egyből megrohamozták a kölyköt, aki boldogan tűrte az ajnározást.

– Hát ez a kis vitéz honnan pottyant ide? – csodálkozott Emi, és lehajolt, hogy ő is megsimogassa a fenekét riszáló kis szőrgombócot.

– Ez az! – kiáltott fel egyszerre Palkó és Misi. – Legyen a neve Vitéz!

– Bata Ité! – azaz Patak Vitéz, pontosított Marci, és ezzel végleg eldőlt, hogy még egy taggal gyarapodott már így is népes családunk.