Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

GUSTAV NACHTIGAL (1834 – 1885)

SZAHARA ÉS SZUDÁN

1. Az útiterv és az előkészületek

2. Murszuki csöndélet

3. A halál torkában

4. Élősdiek és zsarolók között

5. A szökés

6. Hogyan gyilkolták meg Tinné kisasszonyt?

7. A sivatagon át Bornuba

8. Egy afrikai nagyváros

9. Omár sejk udvara és birodalma

10. Hogyan éltem Kukában

11. Új útitervek

12. Rablótársaság

13. Előnyomulás északkelet felé

14. Datolyaszüret Borkuban

15. Visszatérek Bornuba a rablókkal

16. A pogány négerek közé készülődöm

17. A király elbújik előlem

18. A pogányok között

19. Bagirmi bujdosó királyánál

20. A gyapotfa-erődök megostromlása

21. Hajtóvadászat rabszolgákra

22. Utoljára Kukában

23. Útban a titokzatos országba

24. Vadai-ország fejedelménél

25. A tudomány áldozatai

26. Legyőz az ingovány

27. Egy elmúlásra ítélt országon át hazafelé!

dr. Gustav Nachtigal

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gustav Nachtigal

SZAHARA ÉS SZUDÁN

fordította:
Halász Gyula

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-093-3 EPUB
ISBN 978-963-559-094-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1889

a mű eredeti címe:
Saharâ und Sûdân

a borító 1859-ből származó festmény
(Rabszolgaszállítmány Afrikában)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

GUSTAV NACHTIGAL
(1834 – 1885)

A tizenkilencedik század második fele valóságos hőskora az afrikai fölfedező utazásoknak. Az észak-afrikai sivatagok és a Szudán kutatóinak sorából négy nagy német utazó neve magaslik ki a század közepét követő évtizedekben. Heinrich Barth hatodfél éves vándorútján (1850-1855) Szudán nyugati részeit tárja föl, Gerhard Rohlfs a nyugati Szaharában, a Líbiai sivatagban és a Benue folyó vidékén kutat s valamennyi közül a leghosszabb időt tölti vándorútjain. Georg Schweinfurth a Nílus vízválasztóján át behatol a Kongó-medence népei közé (1868-1871).[1]

Gustav Nachtigal Tripolisz felől nyomul délnek. Bejárja Tibesztit, Bornut, Kanemet, Borkut, a félelmetes Vadait és rengeteg nélkülözés és balszerencse közt vergődik el a Nílus partjára. A törékeny testű, szelíd lelkű ifjú, aki betegségére keresett orvoslást Afrika enyhe égalja alatt, rettenthetetlen hősnek bizonyul. Bámulattal és szorongó részvéttel követjük őt a veszedelmekbe és szenvedésekbe kalandos küzdelmes útjain.

*

Gustav Nachtigal 1834 február 23-án született Eichstedtben, Stendal mellett. Evangélikus pap volt az apja. A fiatal Nachtigal orvosi pályára lép. Katonaorvos a porosz hadseregben. Egészségi okból lemond állásáról és 1862-ben Afrikába megy, hogy beteg tüdejét gyógyíttassa. Tuniszban telepszik meg, mint az első miniszter háziorvosa. Kitűnően megtanul arabul. Észak-Afrika népének és földjének alapos, mélyreható ismerője.

1869 elején indul el az akkor még török fennhatóság alatt álló Tripoliszból korszakos útjára, amely a Szaharán át a Csad-tóhoz s az akkor még nagyobbrészt ismeretlen szudáni steppéken át Egyiptomba vezérli.

Feladata, hogy I. Vilmos porosz király (a későbbi császár) ajándékait eljuttassa Omárhoz, Bornu fejedelméhez, hálából azért a támogatásért, amelyben ez a derék néger szultán részesítette a német utazókat: Barthot, Overweget, Vogelt, Beurmannt és Rohlfsot.

Nachtigal fényesen megoldotta feladatát. Ismételten hosszú időt tölt Kukában, Bornu fővárosában. Odavivő útján kockázatos kitérőt tesz Tibesztibe. Ő az első európai ebben a hegyes-völgyes országban. Kukából meglátogatja a Tibesztivel délkeleten határos Borku ismeretlen oázisait, a Csád-tó medencéjének országait, Kanemet és Bagirmit. Hazafelé elsőnek szeli át Vadait, a titokzatos országot. Elődeinek, Vogelnek és Beurmann-nak vértanú-sorsa sem riasztja vissza, hogy be ne barangolja ezt a gonoszhírű földet, ahol Vogel 1856-ban, Beurmann 1863-ban áldozatul estek a mohamedán bennszülöttek fanatizmusának.

A Vadaival kelet felől határos Darfurban csak kétszer fordult meg európai utazó őelőtte.

Barth és Rohlfs Nachtigal útvonalától nyugatra szelték át utazásaikon a sivatagot. Schweinfurth, aki Nachtigallal egyidejűleg járt Afrika földjén, tőle keletre utazott. Ennek a négy német fölfedezőnek az eredményei szerencsésen kiegészítik egymást. Elismerésünk és csodálatunk Nachtigal iránt csak fokozódik, ha figyelembe vesszük tudományos fölkészültségének hiányosságát és rendkívül szűkös anyagi helyzetét. Kétkötetes nagy munkájának (Sahara und Sudan) előszavában őmaga megvallja, hogy tudományos kutatásokra nem volt eléggé fölkészülve.

Orvosként élve Tuniszban - írja - nem volt alkalmam a csillagászati helymeghatározás módját megtanulni... A leíró természettudományok fontos ágaiban sem volt elegendő ismeretem. Hasonlóképpen volt ezzel elődöm, Barth. Neki is ilyesféle külső nehézségekkel kellett megbirkóznia. Őt választottam példaképemül... Attól fogva, hogy eleget tettem megbízatásomnak és átadtam császárunk ajándékait Bornu szultánjának, egészen a magam erejére voltam utalva; nem kaptam semmi megbízást további utazásokra. Fokozta nyomorúságomat, hogy akkoriban még ritkák voltak a karaván járatok Tripolisz és Bornu között. Évek teltek bele, amíg utóiért a kormány és a berlini Földrajzi Társaság utóbb megszavazott anyagi segítsége. Hosszú időn át Omár sejk nagylelkű támogatására s az északafrikai kereskedők kölcsöneire voltam utalva. Másoktól függöttem. Kényszerű takarékosságom a szűkmarkúság hírébe kevert. Ez az oka, hogy viszonylag oly soká elhúzódott az utazásom. Az utazó ajándékokkal egyengeti az útját a hatalmasokhoz. Ha vissza kell riadnia egy-egy teherhordó állat vásárlásától és fejtörésébe kerül, hogy alkalomadtán leölessen egy-egy ürüt az embereinek, bíz’ akkor nehezen boldogul Afrikában. A napi szükségletek örökös gondja felőröli az idegeit; éghajlat, betegség és a szellemi magány a nélkül is egyre csak sorvasztja és emészti energiáját.

Nachtigal mindezekkel a nehézségekkel és akadályokkal hősi, türelmes harcot folytatott. Földrajzi, történelmi és néprajzi eredményei, amelyeket ily áldatlan viszonyok közt kiküzdött, a legelső kutatók és fölfedezők sorába emelte. Németország és a külföld egyaránt elismerte jelentős érdemeit. A párisi Földrajzi Társaság aranyéremmel tüntette ki, a berlini Földrajzi Társaság elnökévé választotta.

Alig néhány évvel élte túl küzdelmes vándorútját. 1882-ben kinevezik Tunisz német főkonzuljává. 1884-ben megbízzák a megtisztelő, súlyos feladattal, hogy a nyugatafrikai partvidéket, ameddig a német érdekek terjednek, biztosítsa a német fennhatóság számára. Jórészt neki köszönhető, hogy Kamerun, Togo és Német-Délnyugat-Afrika német gyarmatokká váltak. A háború elragadta Németországtól ezeket a területeket. Sorsukat megpecsételte a versailles-i béke.

Nachtigal 1885-ben súlyos betegen szállt hajóra s Európa felé vivő útján, 1885 április 20-án meghalt a nyílt tengeren. Cap Palmasban temették el. Évekkel később tetemét visszavitték Kamerunba. Dualában, Kamerun földjén és Stendalban, szülőfaluja közelében, síremléket állítottak a nagy Afrika-utazó emlékének.

A sors nem engedte meg, hogy megérje nagy útleíró művének, a Sahara und Sudan-nak, teljes megjelenését. 1879-1881-ben jelent meg, életében, a nagy munka első két kötete. Ebben az 1869-től 1872-3 teléig terjedő eseményeket beszéli el. A nagyjelentőségű harmadik kötetet Nachtigal halála után E. Groddeck adta ki 1889-ben a kutató gyorsírói jegyzetei és naplói alapján.

H. Gy.

[1] Könyvünkkel egyidejűleg jelenik meg a Világjárók sorozatában G. Schweinfurth munkája: Afrika szívében. (a Fordító megj.)

SZAHARA ÉS SZUDÁN

1.
Az útiterv és az előkészületek

Hat évig tartózkodtam Tuniszban és tüdőbajom teljes gyógyulása után éppen Németországba készültem, amikor 1868-ban Gerhard Rohlfs Tripolitániába vivő útján kikötött Tunisz városában Vele voltak azok az ajándékok, amelyeket I. Vilmos porosz

szolgájára, a fezzani Gatrun városába. király (a későbbi német császár küldött Omár sejknek Bornu szultánjának, elismerésül a támogatásért és oltalomért, amelyben a néger fejedelem Barth. Overweg, Vogel. Beurmann és Rohlfs német utazókat részesítette. Ezeket az ajándékokat kellett tehát elvinni Bornuba Arról volt szó, hogy ha rátermett német utazó nem vállalkoznék a feladatra, az ajándékokat rá kell bízni Barth és Rohlfs régi kipróbált oázisából való Mohammedre, hogy vigye el ő a királyi ajándékot Kukába, Bornu fővárosába.

A gondolatról, hogy többet is láthassak a titokzatos kontinensből, már-már egészen letettem volt; hiányzott hozzá a tapasztaltság és nem voltam járatos a természettudományok egyik ágában sem. A csábító alkalomnak azonban, amely most kínálkozott, hogy mélyen behatolhassak Afrika szívébe, nem bírtam ellenállani. Reméltem különben is, hogy orvosi mesterségem, az arab nyelvben és a mohamedán szokásokban való otthonosságom megkönnyítik feladatomat. Így hát a fölszólításra igent mondottam. Rohlfs-szal együtt utaztam át Tripoliszba és meghántuk-vetettük az útiterv és a fölszerelés kérdését. A fölszerelésről jórészt már Máltában gondoskodtam. Ott fogadtam meg szakácsnak és szolgának a piemontei Gzuseppe Valpreda-t. Ott vásároltam fegyvereket, lőszert, sátrat, ruhákat, húskivonatot, csokoládét, teát és egyebeket; váltás útján szereztem osztrák Mária Terézia-tallérokat, mert ez a pénz Észak-Afrika sok országában forgalomban van. Sok fontos dolgot azonban nem sikerült megkapnom Máltában, így például a meteorológiai műszerek legnagyobb részét is Európából kellett meghozatnom.

Tripoliszban kiegészítettem fölszerelésemet. Rohlfs és az osztrák konzul, Luigi Rossi, aki egyúttal Németországot is képviselte, hathatósan támogattak. Mohammed-del, aki azután éveken át kísérőm volt, egy istállóban találkoztam először. Ő készítette elő a tevék nyergeit utazásunkra. Bizonyos tisztelettel nézegettem el sűrűn barázdált kerek fekete arcát, tág orrlyukú kis tömpe orrát, fogatlan száját, itt-ott őszülő ritkás szakállát, nagy fülét és hűséges szemeit. Nem volt híve a sok beszédnek; csöndes, barátságos öreg ember volt. Hat tevénk volt már ekkor. Átlagosan 50 Mária Terézia-tallérért vásároltuk darabját, ami akkor 200 márkának felelt meg. Mohammed, aki értett a tevékhez, azt tartotta, hogy ez a hat teve bőségesen elég lesz. A legközelebbi hetivásárkor vásárolta meg a rakományokhoz szükséges köteleket, zsákokat és kecskebőr-tömlőket. Azután került a sor az edényekre és evőeszközökre, rézüstökre, háromlábra, a tevék itatására való széles, lapos, ónozott rézvályúra, amely egyúttal mosóteknőül és tál gyanánt is szolgált; bőrvedret is vásároltunk vízmerítésre és sok más szükséges dolgot. Tapasztalt utazó legyen, aki semmit el nem akar felejteni.

Az élelmiszerekről mi európaiak gondoskodtunk. Kétszersültet, rizst, kuszkuszt,[1] búzaliszt-golyócskákat vásároltunk, utóbbi a húslevesben főve kedvenc eledele Észak-Afrika lakóinak. A szeszesitalról teljesen lemondtam. A mohamedánok úgysem isszák és a szállítása is kényelmetlen.

1869 február 17-én megterheltük a tevéket. A legerőteljesebb teve vitte egyik oldalt a vörös bársonnyal bevont, gazdagon aranyozott trónszéket, másik oldalt Vilmos porosz király, Auguszta királyné és a trónörökös életnagyságú arcképét. A Bornu szultánjának jövendő trónszékét tartalmazó idomtalan láda nem volt nehéz rakomány, inkább csak szabálytalan alakjával volt terhére az állatnak. Egy másik teve gyutacsos puskákat és súlyos lőszerrakományt szállított. A harmadik teve hátára volt fölpakolva a többi ajándék: bronz álló óra, arany zsebóra lánccal, kétcsövű messzelátó, teázó készlet, selymek és bársonyok, egy font finom rózsaolaj, rózsakoszorúk, karkötők, nyakláncok valódi korallból, 12 burnusz, bársonyból, vászonból és finom tuniszi gyapjúból, egy tucat tuniszi fez és végül egy harmónium.

Két teve vitte az én személyes málhámat, két másik az élelmiszereket, edényeket, sátrat és egyebeket; az utolsó teve szállította a vizet. (A hat teve tehát mégsem volt elég.) Tripolisz egész európai kolóniája összegyűlt búcsúztatásomra a város előtti ligetben. Zene és tánc mellett vidám hangulatban csaknem estig együtt maradt a társaság.

Amikor leszállt a Nap, egyedül maradtam gondolataimmal és érzelmeimmel, emlékeimmel és reményeimmel ebben az idegen világban. Némán járkáltam még soká föl-alá sátram előtt. A szűk sátor fojtogatta a szívemet. Nem bírtam aludni. Beburkolóztam takarómba és odakünn a szabad ég alatt álmodoztam végig a pompás februári éjszakát, míg csak reggel felé el nem ringatott az álom, csábító tarka képeivel.

Napkeltekor Rohlfs és Rossi eljöttek, hogy utolsó istenhozzádot mondjanak. Megszorítottam baráti kezüket, aztán fölkapaszkodtam a sivatag hajójára és elindult a menet a homok sivatagába. Ha akkor tudtam volna, hogy sorsom öt évnél hosszabb időre odaláncol az ismeretlen, idegen világhoz, meglett volna-e vájjon bennem a bátorság, hogy útra keljek terveim végrehajtására? Öt hosszú esztendeig élni tökéletes szellemi magányban, kemény nélkülözések, betegségek és veszedelmek közepette, ez több, mint amit szívesen színez ki magának a legizzóbb, lelkes képzelet. Igaz, később, messze az európai élet lázas kapkodásától és lázas örömeitől, más mértékkel kezdjük mérni az időt és a távolságot; szerényebbekké válunk céljainkban, szívósabbakká a tervek végrehajtásában, türelmesebbekké a szenvedések elviselésében. A türelem az az erény, amely a siker titkát rejti magában. Sok súlyos harcot kellett megharcolnom, amíg ezt megtanultam s ellestem a módját, hogy szembe szállva az emberi balgasággal és álnoksággal, megtaláljam az utat, amely a cél felé vezet.

[1] Duchn- vagy dohannak, négerkölesnek, gyöngykölesnek is nevezik. Észak-Afrika fontos gabonaféléje. (Pennisetum. (a Fordító megj.)

2.
Murszuki csöndélet

Nem az egyenesen délnek vivő rövidebb karavánúton haladtunk Murszuk felé, hanem kissé keletnek kanyarodva, Szoknán keresztül. Ez az útvonal hosszabb, de több a közbeeső állomás és a víz. Mindjárt Tripoliszon túl belejutottunk a homokba, aztán termékeny oázisok és kősivatagok, síkság és hegy váltakoznak. A hőmérséklet reggel 4 Celsius fok volt, délben 43 fok. Jellemző ez az észak-afrikai sivatagi éghajlatra.

Hogy mily mélyen benyomult az ókori kultúra a Szaharába, tanúsítják a hatalmas római kori erődök, épületmaradványok, antik kutak.

Dühöngő homokvihar ért utói. Amikor tetőpontjára emelkedik a vihar, le kell feküdni a földre és elnyúlni, amily laposan csak lehet; sátrat nem lehet ütni ilyenkor. A kavarogva tovaszáguldó szélörvények szürkéssárga, kísértetiesen lebegő homoktölcséreket ragadnak magukkal a síkság fölött. Sűrűn találkoztunk apróbb rabszolgakaravánokkal; a szegény áldozatok magatartása és állapota általában eléggé megnyugtató volt. Jól voltak öltözve, jól tartották őket és láthatóan vidáman vonultak fáradságos vándorútjuk célja felé. A rabszolgakereskedelem nyilván meglehetősen virágzott még és éppoly könnyeden odavetve kérdezte meg az ember a rabszolgák árát, mintha a gabona, az óla vagy a vaj árát tudakolná.

A Szahara már sivatagi utam elején mélyen megragadott lenyűgöző nagyszerűségével. A messzeségbe vesző, enyhén emelkedő, apró, lekoptatott kővel borított hatalmas síkság felülmúlt mindent, amit láttam idáig. Sehol semmi, ahol a szem fönnakadjon, sehol az élet legkisebb jele; az űr és a végtelenség tökéletes képe tárult föl előttem. Sehol nem érzi magát az ember olyan kicsinynek és elveszettnek és ugyanakkor erősnek és fölemeltnek, mint amikor szembeszáll az élettelen és látszólag határtalan tér reménytelen magányával. A sivatagi út megkomolyít és elmélyedésre int; a sivatagi zóna legigazibb lakói, a tuaregek (tuarikok) és a tubuk, akiknek egész élete örökös magános harc a sivataggal: komor arcúak, derű és vidámság nem enyhíti vonásaik sötét mélabúját.

Harmincötnapos út után, március 27-én érkeztem meg Murszuk-ba, a török kormányzás alatt álló, Tripolitániához tartozó Fezzan fővárosába. Murszukban nagyon soká kellett vesztegelnem. Néhány hónappal előbb indult az utolsó karaván Bornuba. A kereskedelmi viszonyok ott a messze délen nem nagyon csábították az északafrikai kereskedőket - nem sok reményem volt rá, hogy hamarosan összeverődjék egy újabb útitársaság.

Hadzsi[1] Brahim, Fezzan legnevezetesebb személyisége, már előre gondoskodott lakásról: kibérelt számomra egy házikót, havi két Mária Terézia tallérért. Kitűnő reggelit küldött, egész sereg ételt - a sivatagi út nélkülözései után valóságos lakomának tetszett. A török hivatalnokok és egyéb tekintélyes emberek is barátságosak vagy legalább udvariasak voltak. Egészben véve kellemesen alakult az élet a kevéssé vonzó sivatagi városban. A gonosz éghajlat azonban megkövetelte a maga áldozatát. Kezdetben a táplálkozás új rendje okozott makacs emésztési zavarokat. Amikor aztán végre hozzászoktam az odavaló gabonafélékhez, a néger-köleshez és a durrához[2] meg a tevehús és tej fogyasztásához, májusban heves maláriába estem.

Egyhangúan folytak napjaim. Délelőttönként úti előkészületeimmel foglalatoskodtam, tanultam a bornu nyelvet, meteorológiai megfigyeléseimet jegyezgettem, betegeket kezeltem és látogatókat fogadtam. Az otthon való munkát roppantul megnehezítette a tömérdek légy. Valóságos elemi csapás volt ez ebben az évszakban. A tintatartó födelét óvatosan kellett kinyitni, ahányszor csak bemártottam a tollat, mert rögtön belepték a legyek. Ha egy csésze kávét, egy pohár lagbi-t vagy pálmabort ittam, félkézzel alig győztem elzavarni a sűrű légyrajokat. Beszéd közben, ha nem vigyáztam, gyakran a gégémbe szippantottam egy-egy szemtelen legyet. Napközben majd az életemet keserítették meg ezek a rovarok - éjjel annál zavartalanabb nyugalmat élveztem. A sivatagban nincs bolha, nem úgy, mint a partvidéken és Szudánban, ahol roppant sok van belőlük. Viszont a tetű tömegesen szaporodik a sivatagi tájakon is. Poloska is volt. A molyok falánkságáról és pusztításairól szomorú tapasztalatokat szereztem.

Délután olykor elmentem a piacra, megnéztem a betegeimet, estefelé meg el-ellátogattam Alexine Tinné kisasszonyhoz, a hollandus utazóhoz, akivel még Tripoliszban megismerkedtem.

Alexine Tinné 1834-ben született Hágában. Az én utazásom idején ő már jelentékeny kutatásokra tekintett vissza: bejárta volt a Felső-Nílus vidékét. Most a Szaharát készült átszelni. Gazdagságáért Bent-el-Re (királykisasszony) néven emlegették. Szegényes fölszerelésemmel jobbnak láttam, ha nem csatlakozom hozzá. Murszukba korábban érkezett meg nálam. Kíséretében volt egy fiatal német gimnazista fiú, Gottlob Adolf Krause, aki később ismert nevet szerzett észak- és nyugat-afrikai utazásaival.[3]

Gyönyörködtem a pompás estékben. Az esti órák jótékony ellentétben voltak a szeles, poros, forró nappalokkal. Kellemes volt elüldögélni esténkint Alexine Tinné házának magas terraszán a néma csöndbe merült város fölött. A datolyapálmák csudálatos bájjal rajzolódtak bele élesen a világoskék égbe. Minden mintha közelebb vonult és megnőtt volna: a láthatáron fölbukkanó emberek és cammogó tevék szinte kísértetiesen nagyra nőttek.

Orvosi hivatásom nemcsak arra adott alkalmat, hogy tanulmányozzam az éghajlat hatását és az errefelé honos betegségeket, hanem érintkezésbe juttatott a legkülönfélébb emberekkel. Sok tapasztalatot, értesülést és sok örömöt is merítettem ebből. Az emberek hálásak voltak a segítségért.

Murszukban, ha tovább maradok, csak láz, hőség, por és gyilkos egyhangúság várakozott reám. Becsületbeli kérdés volt, hogy ne vesztegessek el tétlenül félesztendőt, úgy lehet egy egész esztendőt. Amióta európai utazók eljutottak Tripoliszból Bornuba, hírek érkeztek Tibeszti-ről a tubuk, vagy tedák sziklás hazájáról, Fezzantól délkeletre. Hatalmas hegyekről és meleg forrásokról beszélt a fáma. Jóllehet Fezzan déli része és Tibeszti elég élénk összeköttetésbe kerültek, kevés fezzani vállalkozott rá, hogy színről-színre bejárja ezt a földet. Maguk az arabok is vajmi keveset tudtak róla. Elődjeim a tubuk rossz hírétől visszariadtak és a fezzani hatóságok komoly figyelmeztetésére lemondtak az útról.

Elég az hozzá: elhatároztam, hogy elmegyek Tibesztibe. Hivatalos írást szereztem Hadzsi Dzsaber-hez Gatrunba. Ez a hely négynapi járóföld Murszuktól délre. Dzsaber elöljárója volt a gatruni murabidiják mohamedán szektájának és általános volt a vélemény, hogy az ő kezében van a sziklás ország kulcsa. Dzsaber nem ellenezte a tervet, sőt bizonyos felelősséget is vállalt a sikerért. Elmondta, hogy éppen Gatrunban tartózkodik egy tibeszti-i nemesember és ez az ember megbízható és elég tekintélyes ahhoz, hogy védelme alá helyezkedjem és kíséretébe szegődjem.

Májusban még mindig sűrűn megleptek a lázrohamok; lappangó bélhurut jelei is mutatkoztak - kívánatos volt mentői előbb elutazni. A hónap vége felé megjelent nálam a már várva-várt maina (tubu nemesember). Akrenii volt az igazi neve, de «ragadvány»-nevén inkább Kolokomi-nak emlegették. Erőteljes, mintegy negyvenes sötét bronzszínű, kerekarcú szakállas ember volt. Vonásaiban nem volt semmi négeres. Viseltes rongyos ruhája nem vallott magasrangú férfiúra. De szegényes külseje mit sem vont le méltóságos magatartásából. Nem hiába, hogy a puszták szabad fia állott előttem! A fezzaniak jól ismerték, mert többször megfordult Murszukban. Úgy jellemezték, hogy egyike a legkevésbé rosszaknak törzsbelijei közül, akik persze mind egytől-egyig gazfickók.

Május 24-én egyességet kötöttem Kolokomival, amely szerint kötelezettséget vállalt, hogy egész Tibesztin végigvezet és visszakísér Murszukba. Kap pediglen ezért a szolgálatért 80 mahabub-ot (mintegy 300 márkát), egy keréklakatos puskát, unokafivére pedig, Volta, aki vele együtt jött el hozzám, majd valami ajándékot fog kapni tőlem. Tafertemi-nek, az ország uralkodójának és a hét legelső nemesembernek egyenkint egy-egy piros vászonburnuszt viszek. Vásároltam még három kék szudáni öltözetet, piros tuniszi sapkákat, tizenkét fehér turbánra való mousseline-t, jó csomó dohányt, néhány fehérítetlen európai gyapotszövetet. Ez az utóbbi a fő csereeszköz Tibesztiben. A bornui szultánnak szóló ajándékokat természetesen Murszukban hagytam. Eleségnek egy mázsa kuszkuszt, fél mázsa rizst, ugyanannyi kétszersültet vittem. Négy tevére volt szükségem. A többit Murszukban hagytam.

Kolokomi egyszerűen, értelmesen és méltósággal viselkedett Murszukban a pasa és a tanács előtt. Ünnepélyesen rája bíztak, bizonyos fokig felelőssé tették életemért és javaimért és kötelezték rá, hogy ha csak lehet, a Tibesztivel délkeletről határos Borku-ba is elvezessen. Mohammednek nem volt ínyére az utazás. Szeretett volna lebeszélni róla. Nem bízott a tubukban. Javasoltam neki, maradjon Murszukban. Ő erre így válaszolt:

- Megígértem, hogy épségben elvezetlek Bornuba, mint ahogy testvéreidet is, Abd-el-Kerim-et (Barth) és Musztafa bejt (Rohlfs) is elvittem. Allah segítségével majd csak mi is elérjük együtt célunkat. Addig pedig el nem hagylak. Ha valami baj ér a tabuknál, hadd osszam meg veled.

[1] Hadzsi-nak nevezik a mohamedánok azokat, akik legalább egyszer elzarándokoltak már Mekkába és részt vettek ott az előírt vallásos szertartásokban. (a Fordító megj.)

[2] A cirok egy fajtája (Andropogon arundinaceus Scop. var. durrha). Afrikában fontos kenyérmag. (a Fordító megj.)

[3] G. A. Krause, szül. 1850 jan. 5. A 70-es években Ahaggart és Szokotót utazta be. 1884. Felső-Guineában, 1888-1894.Togoban utazott. (